Държавен вестник, бр. 67, 2024 г., стр. 163

БРОЙ  67	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  163  
не е в противоречие с принципа на равен­
ство, тъй като, макар да има сходство по 
отношение на статуса на главния прокурор и 
председателите на ВКС и ВАС като членове 
по право на ВСС и по отношение на реда за 
тяхното назначаване и освобождаване, това 
не е достатъчно, за да бъде определена тях­
ната позиция като идентична. Единствено 
Фондация „Антикорупционен фонд“ намира 
разпоредбата на § 31, ал. 2 ПЗР на ЗИДНПК 
за противоконституционна поради противо­
речие с принципите на правовата държава и 
на разделението на властите, като посочва, 
че „атакуваната разпоредба се отнася именно 
до конюнктурна промяна, целяща уреждане 
на единичен случай“.
Висшият съдебен съвет, Върховният адми­
нистративен съд, Българската съдийска асоци­
ация и Камарата на следователите в България 
се обединяват в подкрепа на твърдението за 
противоконституционност на оспорените раз­
поредби, излагайки общото схващане, че с ос­
порената законова уредба главният прокурор, 
във връзка с общественото му положение, бива 
третиран неравнопоставено предвид сходното 
положение на председателите на ВКС и ВАС, 
за чието назначаване или освобождаване за­
конът изисква различно мнозинство. 
Конституционният съд намира, че по от­
ношение на оспорените разпоредби на чл. 33, 
ал. 3 и чл. 173, ал. 11 и 12 ЗСВ искането за 
установяване на тяхната противоконститу­
ционност е неоснователно. Според Основния 
закон главният прокурор и председателите на 
върховните съдилища имат сравнимо правно 
положение единствено от гледна точка на 
процедурата за назначаването им с указ на 
президента по предложение на ВСС, както и 
от гледна точка на статуса им като членове 
по право на ВСС. Докато обаче главният 
прокурор е уреден като самостоятелен кон­
ституционен орган с посочени в Основния 
закон правомощия, председателите на ВКС и 
ВАС са само административни ръководители 
на върховните съдилища и на конституционно 
ниво нямат самостоятелни функции. За раз­
лика от тях, главният прокурор осъществява 
правомощия по отношение на дейността на 
всички прокурори и на прокуратурата в ця­
лост (чл. 126, ал. 2 от Конституцията; Реше­
ние № 11 от 2020 г. по к.д. № 15/2019 г.). От 
гледна точка на Основния закон уредбата на 
статуса и правомощията на главния прокурор 
е съответна (от един ранг) на уредбата на 
ВКС и ВАС, а не на техните председатели, 
което е видно и от конституционната уредба 
на субектите, разполагащи с право да сези­
рат Конституционния съд по чл. 150, ал. 1 от 
Конституцията. В Решение № 7 от 2021 г. по 
к.д. № 4/2021 г. е подчертано, че „на върха на 
двете самостоятелни подсистеми на съдебната 
власт (съд и прокуратура) са поставени вър­
ховните съдилища и главният прокурор, които 
по силата на Конституцията са задължени да 
упражняват контрол по същество над рабо­
тата на долустоящите структури. Върховните 
съдилища съгласно чл. 124 и чл. 125, ал. 1 от 
Конституцията наред с осъществяване на обща­
та правораздавателна дейност осъществяват и 
върховен съдебен надзор за точното и еднакво 
прилагане на законите от всички съдилища, 
а главният прокурор осъществява надзор за 
законност и методическо ръководство върху 
дейността на всички прокурори – чл. 126, 
ал. 2 от Конституцията (Решение № 3 от 
2015 г. по к.д. № 13/2014 г.).“ В този смисъл 
не е налице произтичащо от конституцион­
ната уредба основание главният прокурор и 
председателите на върховните съдилища да 
бъдат третирани еднакво. В Решение № 6 от 
2022 г. по к.д. № 6/2022 г. Съдът изрично е 
посочил, че по отношение на „тримата големи“ 
в съдебната власт „Основният закон определя 
[…] различна функция и всеки с различни 
средства осигурява реализацията на съдебната 
власт“. В същия смисъл и в Решение № 7 от 
2021 г. по к.д. № 4/2021 г. Съдът е разяснил, 
че „Конституцията установява специфични 
функции на главния прокурор, извеждайки го 
по този начин като самостоятелен и едноличен 
конституционен орган в отклонение от струк­
турата на съдилищата и съответстващата є 
структура на прокуратурата, което има своето 
конституционно основание в разпоредбата на 
чл. 126, ал. 2 от Основния закон (Решение 
№ 8 от 2005 г. по к.д. № 7/2005 г.; Решение 
№ 2 от 2017 г. по к.д. № 13/2016 г.; Решение 
№ 11 от 2020 г. по к.д. № 15/2019 г.)“.
Съобразно изложеното не е налице про­
изтичаща от Конституцията необходимост 
главният прокурор и председателите на ВКС 
и ВАС да бъдат третирани от законодателя 
еднакво при уреждане на процедурата (вклю­
чително мнозинството) за вземане на реше­
ние от ВСС да се предложи на президента 
тяхното назначаване и освобождаване. Това е 
така още повече като се има предвид, че този 
въпрос не е уреден в Конституцията и следо­
вателно попада в произтичащата от чл. 133 от 
Основния закон дискреция на обикновения 
законодател да уреди със закон „дейността 
на Висшия съдебен съвет“. Във връзка с това 
следва да се има предвид, че при действието 
на Закона за съдебната власт от 1994 г. (отм., 
ДВ, бр. 64 от 2007 г.), приет при същата кон­
ституционна уредба, до влизане в сила на 
неговите изменения и допълнения (ДВ, бр. 61 
от 2003 г.) разпоредбата на чл. 28 от закона 
предвиждаше, че решенията за отправяне на 
предложение дo президента за назначаване 
на председател на ВКС, председател на ВАС 
и главен прокурор се приемат с „мнозинство 
повече от половината от общия брой на всички 
членове на Висшия съдебен съвет“.
По изложените съображения Съдът намира 
за неоснователно и искането за установяване