Държавен вестник, бр. 60, 2025 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  60
съвет, за да може да оцени в разумна степен 
при наличните обстоятелства последиците, 
които могат да възникнат от определен акт 
(вж. ЕСПЧ, 18 март 2014 г., Öcalan с/у Турция, 
CE:ECHR:2014:0318JUD002406903, § 174 и ци­
тираната съдебна практика)“ (решение от 27 
август 2015 г., С-72/15, PJSC Rosneft Oil Company, 
EU:C:2017:236, т. 164, 166 и 167).
От своя страна ЕСПЧ аналогично приема 
(Kafkaris v. Cyprus [GC], 12 февруари 2008 г., 
21906/04, § 141), че „формулировките на редица 
закони не са абсолютно прецизни. Необхо­
димостта да се избягва прекомерната твър­
дост и да се държи сметка за променящите 
се обстоятелства означава, че много закони 
неизбежно са формулирани с термини, които 
в по-голяма или по-малка степен са неясни 
(вж. mutatis mutandis, the Müller and Others v. 
Switzerland judgment of 24 May 1988, Series A no. 
133, p. 20, para. 29)“, и „тълкуването и прила­
гането на такива нормативни актове зависи 
от практиката“ (Kokkinakis v. Greece, 25 март 
1993 г., 14307/88, § 40; аналогично в Cantoni v. 
France, 15 ноември 1996 г., 17862/91, § 31)“. И 
еднозначно потвърждава: „[К]олкото и ясно 
да е формулирана дадена правна разпоредба, 
във всяка правна система, включително в 
наказателното право, неизбежно съществува 
елемент на съдебно тълкуване. […] Ролята на 
правораздаването, предоставена на съдилищата, 
е именно да разсейва възможните съмнения 
относно тълкуването на нормите. Член 7 от 
Конвенцията не може да се тълкува като забра­
няващ постепенното изясняване на правилата 
за наказателната отговорност чрез съдебно 
тълкуване […], „при условие че резултатът е в 
съответствие със същността на престъплението 
и може разумно да бъде предвиден“ (S.W. v. the 
United Kingdom, 1995 г., § 36; Streletz, Kessler and 
Krenz v. Germany [GC], 2001 г., 34044/96, 35532/97 
et 44801/98, § 50, CEDH 2001-II)“. 
Според тези последователни и хармонични 
съдебни практики принципът на законоуста­
новеност е спазен, когато законът определя 
ясно престъплението и налаганото за него 
наказание, така че правните субекти да са 
в състояние на известност и предвидимост 
относно наказателната отговорност за дадено 
деяние, но това не изключва провеждането 
на тълкуване от съдилищата на наказател­
ноправната норма с цел нейното изясняване, 
стига това тълкуване да е разумно предвидимо. 
Така очертаните във основа на практиките на 
ЕСПЧ и СЕС изисквания, които се вписват в 
конституционния принцип на законоустанове­
ност на престъпленията и наказанията (който 
е изведен от чл. 5, ал. 3 от Конституцията), 
не са нарушени с оспорените разпоредби на 
чл. 343, ал. 5 и чл. 343б, ал. 5 НК. 
По отношение на твърденията за неяснота 
в правната уредба при контрола за консти­
туционност на оспорените чл. 343, ал. 5 и 
чл. 343б, ал. 5 НК нито е необходимо, нито 
Конституционният съд е компетентен да дава 
правна квалификация на отнемането на МПС, 
съответно на присъждането на неговата парична 
равностойност в полза на държавата. Съдът 
трябва стриктно да се ограничи до преценката 
дали тези мерки са в рамките на закрепените 
в Конституцията принципи и ценности. Дали 
моторното превозно средство е предмет, или 
средство на престъплението, както и дали 
отнемането му или присъждането на неговата 
парична равностойност се явява наказание 
по смисъла на чл. 37 НК, или е превантивна 
мярка, са въпроси, които нямат отношение 
към контрола за конституционност и подлежат 
на изясняване от правоприлагащите органи, в 
частност от съдилищата, които имат консти­
туционното задължение да осигурят точното 
и еднаквото прилагане на законите (чл. 124 
и чл. 125, ал. 1 от Конституцията). Съдът 
вече е имал повод да отбележи, че не дължи 
произнасяне по въпроси от компетентността 
на правораздавателните органи (Определение 
№ 3 от 2024 г. по к.д. № 6/2024 г.; Определение 
№ 10 от 2024 г. по к.д. № 22/2024 г.). 
Съдът обаче намира за необходимо да ус­
танови, че в чл. 343, ал. 5 НК некоректно е 
използвана терминология относно вещта, под­
лежаща на отнемане (транспортното средство, 
„послужило за извършване на престъплението“), 
която е относима към умишлени престъпления, 
докато тези по чл. 343, ал. 3 и 4 НК, за които 
се отнася оспорената разпоредба на ал. 5, са 
определени като непредпазливи (ал. 1). Използ­
ването на думата „послужило“ в норма, в която 
е обявено за престъпление деяние, извършено 
по непредпазливост, не е коректно и засяга в 
известна степен хомогенността на Наказател­
ния кодекс. Това несъмнено е недостатък на 
законовата уредба, водещ до несъгласуваност 
на отделни разпоредби в закона. Налице е не 
противоречие с Конституцията, а слабост на 
законодателната техника, която е най-добре да 
бъде поправена от законодателя, а междувре­
менно може да бъде преодоляна по пътя на 
тълкуването, съоб­разно цитираните по-горе 
практики на СЕС и на ЕСПЧ. Законодателят 
явно има предвид да бъдат отнемани превозни­
те средства, посочени в хипотезите на чл. 343, 
ал. 3 и 4 НК, а уточнението „послужило за 
извършване на престъплението“ не е нито 
определящо за състава, нито препятстващо 
разбирането и прилагането на разпоредбата. 
Макар и с посочения съществен недоста­
тък, разпоредбата се явява годно средство за 
постигане на легитимна цел (опазване на жи­
вота и здравето на гражданите) и отговаря на 
критериите за съразмерност на ограничението 
спрямо засегнатите от визираните престъпления 
права. Не може да се приеме, че разпоредбата 
е в непреодолимо противоречие с Основния 
закон и че чрез нея се прекрачват границите, 
охраняващи принципите на законност и на 
правна сигурност (чл. 4, ал. 1) и се засягат по 
недопустим начин основните права на граж­
даните (чл. 6, ал. 2 от Конституцията). 
По отношение на твърдяното в искането и в 
някои от становищата и правните мнения про­