Държавен вестник, бр. 95, 2014 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
в. Достъпът до съд за защита на засегнатите 
от административния акт права на граждани 
и юридически лица е тяхно конституционно 
право, но сам по себе си не е свързан и не 
предопределя изхода от административ-
ноправния спор. Административният процес, 
също както гражданският, е едновременно 
защита за правомерното и санкция за не-
правомерното извънпроцесуално поведение 
на страните. След като всички органи на 
изпълнителната власт независимо от своя 
вид и компетентност са длъжни да действат 
единствено в съответствие със закона, то 
проверката на законността на техните актове 
от съда е в съгласие с трите посочени консти-
туционни принципа. Обратно, изключването 
на съдебния контрол върху акт на изпълни-
телната власт я поставя в привилегировано 
положение по отношение на законността на 
действията є, а оттам и спрямо защитата на 
твърдените като засегнати права или свободи 
на граждани и юридически лица. 
5. Горното не означава, че основните права 
и свободи са неограничими. 
а. Освен специалните основания за вре-
менното им ограничаване по чл. 57, ал. 3 
от Конституцията съществува и общата и 
постоянно действаща граница за упражня-
ването им по чл. 57, ал. 2 от нея. То не може 
да накърнява права или законни интереси на 
други. По тази причина основните човешки 
права и свободи, с изключение на тези по 
чл. 57, ал. 3 от Конституцията, се прилагат в 
рамките, установени от нея или от текущото 
законодателство. 
При ограничаването им е задължително 
да се спазва принципът на съразмерност 
(пропорционалност), както е прието и в 
решението. Макар и не изрично прогласен 
в Конституцията, той може да се изведе от 
нейни норми (чл. 17, ал. 5; чл. 31, ал. 4 и 5; 
Решение № 1 от 2005 г. на КС по к.д. № 8 
от 2004 г.). Принципът е приет като осно-
вен за правото и в международни актове, 
ратифицирани, обнародвани и влезли в 
сила за Република България (чл. 5, т. 1 и 4 
от Договора за Европейския съюз и чл. 1 и 
5 от Протокол № 2 към Договора относно 
прилагането на принципите на субсидиар-
ност и на пропорционалност; чл. 52, т. 1, 
изр. 2 от Хартата на основните права на 
Европейския съюз (ХОПЕС) във връзка с 
чл. 6, т. 1 от Договора за Европейския съюз; 
чл. 15 от Конвенцията за престъпления в 
кибернетичното пространство; чл. 12, т. 2 
от Конвенцията на Съвета на Европа за 
предотвратяване на тероризма; преамбюла 
и чл. 6, т. 3, ал. 2 от Конвенцията за вза-
имопомощ по наказателноправни въпроси 
между държавите – членки на Европейския 
съюз, съставена от Съвета в съответствие 
с чл. 34 от Договора за Европейския съюз). 
Той се свежда до задължението на законода-
теля при преследването на правомерна цел 
и според необходимостта от постигането є 
в едно демократично общество да избере 
възможно най-малко натоварващото разре-
шение (чл. 5 от Протокол № 2 към Договора 
за Европейския съюз относно прилагането 
на принципите на субсидиарност и на про-
порционалност, чл. 52, т. 1, изр. 2 от ХОПЕС 
и чл. 12, т. 2 от Конвенцията на Съвета на 
Европа за предотвратяване на тероризма). 
б. Правото на защита по чл. 56 от Конститу-
цията също е „основно, всеобщо, лично право 
на гражданите“ (Решение № 3 от 1994 г. на КС 
по к.д. № 1 от 1994 г.). Защитата на правата 
и законните интереси на личността е тяхната 
юридическа гаранция. Като основно право то 
е неотменимо (Решение № 11 от 1998 г. на КС 
по к.д. № 10 от 1998 г.). Неотменимостта на 
основните конституционни права, установена 
от чл. 57, ал. 1 от Конституцията, е различна 
от уредената в чл. 57, ал. 3 от нея възможност 
упражняването им да бъде временно ограни-
чавано. Извън времето на ограничението си 
правото продължава да съществува и може 
да се упражнява. Препятстването на упраж-
няването му за неограничен период от време 
на практика го дерогира. 
Правото на съдебна защита поначало 
е основната форма на защита в правовата 
държава. То е по-тясно от общото право на 
защита по чл. 56 от Конституцията. Правото 
на съдебна защита срещу административните 
актове като един от видовете съдебна защита 
е още по-тясно, поради което „отмяната“ по 
смисъла на чл. 57, ал. 1 от Основния закон 
е налице, когато самото му възникване е из-
рично изключено от парламента на основание 
чл. 120, ал. 2, предл. 2 от Конституцията, макар 
че административният акт засяга гражданин 
или юридическо лице.
При изключването на правото на съдебна 
защита също следва да се спазва принципът 
за съразмерност. В своето Решение № 4 от 
2001 г. по к.д. № 15 от 2000 г. Конституци-
онният съд сочи, че „… съображения(та) за 
законодателна целесъобразност в отделните 
случаи … задължително налага(т) да се от-
говори, доколко определени ограничения на 
правото на защита са съразмерни … Един от 
конститутивните елементи на този принцип 
е изискването използваното средство за за-
щита на съответната ценност от обществен 
интерес в най-малка степен да ограничава 
правото на защита. Ограничението трябва да 
е разумно и не може да надвишава степента, 
необходима за постигането на съответната 
легитимна цел.“ Целта на необжалваемост-
та на конкретния вид административен акт 
трябва да е по-значима от целите на съдебния 
контрол за законността му и на правото на 
защита срещу него.