Държавен вестник, бр. 67, 2024 г., стр. 166

СТР.  166	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  67
на самата съдебна власт при упражняване на 
предоставени от закон правомощия, след като 
по този начин не се нарушава конституцион­
ната недопустимост за въздействие от другите 
власти върху осъществяването на функциите 
на съдебната власт. 
Съдът също така намира, че обвързаността 
на прокурорската колегия на ВСС да назначи 
на прокурорски длъжности съдиите, опреде­
лени по реда на чл. 112, ал. 6 и чл. 173а, ал. 4 
ЗСВ, не превръща този орган в „изпълнител 
на чужда воля“ (според вносителя), тъй като 
според посочените законови разпоредби изборът 
на съдиите, на които се възлагат прокурорски 
функции, не е обусловен от нечия воля, а се 
извършва на случаен принцип между широк 
кръг от лица (съдии), отговарящи на предви­
дени в закона изисквания, уредени еднакво 
за съдии, прокурори и следователи (чл. 162 
ЗСВ), назначавани именно от съответните 
колегии на ВСС. Същевременно следва да се 
има предвид, че назначаването на съдии на 
прокурорски длъжности изрично е уредено 
като временно и е ограничено до предвиден в 
закона срок, а именно не повече от две години 
(чл. 173а, ал. 3 и 6 ЗСВ), и в този смисъл това 
възлагане не попада в типичното приложно 
поле на конституционното правомощие на ВСС 
да въздейства трайно върху професионалния 
статус на съдиите, прокурорите и следовате­
лите чрез тяхното назначаване, повишаване, 
понижаване, преместване и освобождаване 
от длъжност. Както вече беше посочено, след 
изтичане на този срок лицата се възстановя­
ват на заеманите преди това длъжности като 
съдии, на които са били назначени по общия 
ред, основан на преценка за наличието на 
съответните законови изисквания от страна 
на компетентния орган в лицето на ВСС, 
респективно на неговата съдийска колегия. 
Във връзка с горното, отчитайки временния 
характер на мандата на разследващия прокурор 
и спецификата на конституирането му като 
прокурорски орган, логично е по отношение 
на него да не важат и общите правила за ко­
мандироването (чл. 147 ЗСВ), приложими по 
отношение на редовите прокурори. Противното 
би означавало да се допусне временно възлагане 
на тази специфична функция на лице, което не 
е избрано по предвидения за това специален 
ред. Поради това оспорените от вносителя 
чл. 30, ал. 7 във връзка с чл. 147, ал. 7 ЗСВ, 
уреждащи специален ред за заместването на 
прокурора, разследващ главния прокурор, не 
са противоконституционни на основанията, 
посочени в искането.
Доколкото оспорената законова уредба все 
пак ограничава автономната преценка на про­
курорската колегия на ВСС при определяне 
на лицата, на които се възлагат посочените 
в чл. 30, ал. 5, т. 21 и 22 ЗСВ прокурорски 
функции, това ограничаване е конституционо­
съобразно, тъй като е насочено към постигане 
на легитимна цел от висш порядък – незави­
симо, обективно и компетентно разследване 
на престъпления, извършени от лица, заемащи 
висши държавни длъжности и разполагащи с 
властови правомощия по отношение на орга­
ните, на които в общия случай е възложено 
това разследване. Именно във връзка с това 
в Решение № 11 от 2020 г. по к.д. № 15/2019 г. 
Съдът е акцентирал, че „конституционно не­
допустимо е правомощия, дадени на главния 
прокурор за защита на обществения интерес, 
да се използват в негов собствен интерес“, за 
да обоснове извода, че надзорът за законност 
и методическото ръководство върху дейността 
на всички прокурори, осъществявани от глав­
ния прокурор по смисъла на чл. 126, ал. 2 от 
Конституцията, не включват случаите, когато 
прокурор извършва проверки, разследвания и 
други процесуални действия по сигнали срещу 
главния прокурор.
Съдът не споделя изложените от вноси­
теля доводи за „извънреден характер“ на 
статуса на съдиите, назначени за прокурор 
за разследване на престъпления, извършени 
от главния прокурор или негов заместник, 
респективно за заместник главен прокурор, 
осъществяващ контрол върху неговите дейст­
вия. Доколкото нито Конституцията, нито 
законите съдържат уредба, отнасяща се до 
„извънредни“ органи на съдебната власт, към 
това съображение е относима забраната за 
създаване на извънредни съдилища (чл. 119, 
ал. 3 от Конституцията). Според Решение № 10 
от 2011 г. по к.д. № 6/2011 г. „извънреден съд 
поначало действа извън определения ред и 
извън общите и специализираните съдилища; 
правораздава по новосъздадени специално за 
целта правила, извън общите процесуални 
правила, установени от съответния процесуа­
лен закон за този вид дела; съдиите в него не 
се избират съобразно установените условия и 
ред; създава се при извънредни обстоятелства 
поради възникнала обществена необходимост; 
действа през определен период от време и 
преследва предварително набелязана цел“. 
Съобразно тези критерии, които Съдът намира 
за относими изобщо към изискванията за кон­
ституционосъобразно конституиране и дейност 
на органите на съдебната власт, оспорената 
законова уредба не разкрива признаците на 
извънредност. Както беше посочено по-горе, 
съдиите, назначени за прокурор във ВП и 
за заместник главен прокурор, стават част 
от конституционно установената система на 
прокуратурата по чл. 126, ал. 1 от Основния 
закон и като такива функционират като част 
от нея, като при това законът изрично пред­
вижда за неуредените въпроси приложимост 
на общите правила на наказателния процес 
(чл. 411и НПК). Тези органи не се въвеждат 
в законодателството за определен период от 
време или за разследване на престъпления, 
извършени от индивидуално определени лица, 
а уредбата им е разчетена за многократно, 
продължаващо във времето прилагане спрямо