Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 15

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
е толкова за него, колкото за конституцион-
но допустимия начин той да бъде защитен 
чрез това производство и във връзка с това 
и въпросът разполага ли Съдът с такива въз-
можности в конкретния случай.
Според самият КС, видно от определението 
по допустимостта, цитирано и от МС „смисъла 
на производството по чл. 149, ал. 1, т. 3 от 
Конституцията е предотвратяване приемането 
на противоконституционни закони“. Това е 
нещо различно от досегашната практика. С 
направеното съждение Съдът приема, че чрез 
производството чл. 149, ал. 1, т. 3 той може 
да осъществява своеобразен предварителен 
контрол за конституционност по отношение 
на проекти за закони, засягащи въпроси за 
компетентността на общинските съвети по 
съображение, че те имат правен интерес и 
едновременно с това нямат друг юридически 
механизъм да го защитят в този случай.
Това вече води до съществена промяна 
на конституционната практика. Досега и 
самият КС, и правната доктрина приемаха, 
че единственият случай на предварителния 
контрол за конституционосъобразност на 
закон е предвиден в чл. 149, ал. 1, т. 4, и 
то само в първата му част, когато Съдът се 
произнася по съответствието на сключени от 
Република България международни договори 
с Конституцията преди ратификацията им. 
Сега към този случай, прецедентното про-
изнасяне по това дело разширява предвари-
телния контрол за конституционосъобразност 
по отношение на група законопроекти при 
сезиране от общински съвет за произнасяне по 
чл. 149, ал. 1, т. 3 от Конституцията с всички 
произтичащи от това последици за правото 
за законодателна инициатива на субектите 
по чл. 87 от Конституцията и правомощието 
на Народното събрание да приема закони, по 
отношение на които е конституционно допус-
тим и възможен само последващ контрол за 
конституционосъобразност. 
Нещо повече – МС разчита на ефекта на 
такъв предварителен контрол, видно от ар-
гументите на становището му (стр. 3), който 
би предотвратил възможността „във всеки 
по-късен момент законопроект със сходна 
уредба да бъде внесен в НС“.
Точно тук, съзнавайки, че подобно произна-
сяне по същество, за да постигне този ефект, 
би трябвало да бъде по-широко, МС формулира 
(стр. 3) и необходимите според него преценки 
в две насоки, които КС трябва да направи: 
„1. Доколко е обоснована претенцията 
на Столичната община, че управлението на 
отпадъците е нейна присъща дейност с оглед 
на конституционната уредба, и 2. Доколко е 
съобразено с Конституцията предвиденото в 
законопроекта осъществяване на същата тази 
дейност от държавата.“
Но това вече са мотиви на искане за 
тълкуване на чл. 2, ал. 1 във връзка с глава 
седма „Местно самоуправление и местна 
администрация“ на Конституцията, а ОС не 
може да сезира КС с подобно искане.
Аналогия между произнасянето на КС 
по това дело и произнасянето му с Решение 
№ 3 от 2003 г. и Решение № 8 от 2005 г. е 
трудно защитима. В последните два случая 
чрез тълкуване наистина се постига и предот­
вратяване на последващ правен спор, който 
има свое юридическо основание в самата 
Конституция и по-специално в правната уредба 
на компетентността на НС в глава девета на 
Конституцията и компетентността на ВНС. 
Най-сетне МС коректно и постоянно напом-
ня, че спорът за компетентност е повдигнат 
„по законопроект, а не по силата на закон“. 
Той основателно прави опит да защити своя 
правен интерес, но остава на КС да реши дали 
в случая има правен спор, решим от Съда.
б) В становището на МС се поставя и 
още един голям въпрос, предполагащ тъл-
куване (стр. 4) – спецификата на случая със 
Столичната община, която едновременно е 
административно-териториална единица, на 
която се осъществява местното самоупра-
вление, и административно-териториална 
единица – област, на която се осъществява 
регионална политика, държавно управление 
по места и се осигурява съответствие между 
националните и местните интереси. С това 
се обръща внимание върху разбирането, че 
бъдещите закони с отношение към компе-
тентността на Столичната община трябва да 
предлагат безконфликтно решение на тези 
въпроси с отчитане на въпросната специфика 
и изискванията за конституционосъобразност 
и съответствие с международните договори, 
по които България е страна, както и с Евро-
пейското право.
в) Интересна аргументация във въпросната 
насока може да бъде проследена и в пред-
ставените писмени доказателства относно 
обсъждането на предмета на спора съобразно 
изискванията на чл. 17, ал. 3 ЗКС във връзка 
с чл. 18, ал. 4 ПОДКС. Те убеждават в съз-
наването и от двете спорещи страни – СОС 
и МС, че по същество правен спор няма, но 
има опасност да бъде създадено юридическо 
основание за неговото възникване. В този 
смисъл в Протокола от 02.06.2009 г. на про-
ведената среща е отразено „предложение на 
Столичната община с цел избягване на спор за 
компетентност, за оттегляне на законопроекта 
от страна на правителството“ (стр. 1). Тук се 
съдържат фразите: „Законопроектът няма да 
бъде коментиран по същество, тъй като не е 
факт“ и „за Столичната община съществува 
опасение“ от възникване на правен спор, „ако 
законопроектът бъде приет“.