Държавен вестник, бр. 31, 2012 г., стр. 13

БРОЙ  31	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
равноправието на гражданите. Демократич-
ното управление предполага върховенство 
на закона и неговото еднакво прилагане 
спрямо всички лица. Като конституционен 
институт, за разлика от уредените в нака-
зателното право различни форми на осво-
бождаване от изтърпяването на наложеното 
наказание, помилването преследва особена 
цел, а именно да осигури върховенството на 
човешката справедливост с въплътената в нея 
хуманност над абстрактната справедливост 
на закона. В същото време налице е тясна 
връзка между отраслите на конституционно-
то и наказателното право по отношение на 
помилването. Най-често то се определя като 
конституционно правомощие на президента да 
прояви милост, от която следва безусловен и 
окончателен отказ на държавата да изпълни 
наложеното с влязла в сила присъда наказа-
ние за извършено престъпление. 
Институтът на помилването в правната 
ни система е уреден на различни места. От 
една страна, чл. 98, т. 11 от Конституцията 
определя правомощието на държавния глава с 
формулата „упражнява право на помилване“. 
Колкото до съдържанието на правото на по-
милване, то не се развива на конституционно 
ниво, а се определя в Наказателния кодекс 
(чл. 74 НК). По своето съдържание то е акт, 
чиито правни последици водят до освобожда-
ване от изтърпяване на наложено наказание. 
Тези правни последици са пряката и един-
ствена цел на помилването. То се прилага 
по отношение на законосъобразно наложени 
от съда наказания с влезли в сила присъди 
за извършени престъпления и по дефиниция 
е мотивирано от хуманни съображения. С 
оглед на съществуващата към момента правна 
уредба, която се съдържа не в конституци-
онния текст, а в нормите на Наказателния 
кодекс (чл. 74 НК), помилването, на първо 
място, може да бъде пълно – когато лицето 
изцяло бъде освободено от изтърпяване на 
наложеното му наказание. При това в рам-
ките на пълното помилване могат да бъдат 
разграничени две отделни хипотези – ко-
гато държавният глава е опростил цялото 
наказание на осъдения след влизането на 
присъдата в сила, но преди изпълнението на 
наказанието да е започнало, и от друга страна, 
когато опрощаването засяга само остатъка 
от наказанието, когато лицето вече е изтър-
пяло някаква част от него. На второ място, 
помилването може да бъде частично – в 
случаите, когато държавният глава редуцира 
наказанието по размер, като изпълнението 
му започва или продължава, както и когато 
президентът заменя едно наказание с друго 
по-леко по вид наказание. 
Специално упражняването на правомощи-
ето за помилване разкрива някои характерни 
за правната ни система специфики. Особеното 
в случая е, че на опрощаване подлежат само 
наказанията, наложени по Наказателния 
кодекс за извършени престъпления. Най-ран-
ният момент, в който може да се извърши 
помилването, е моментът на влизането на 
присъдата в сила. Проявата на държавна 
милост може да се реализира и докато трае 
изпълнението на наказанието, но тя е не-
приложима след пълното му изтърпяване. 
Поради това помилването е допустимо по 
отношение на всички наказания, които не са 
изтърпeни. Помилването е морален акт и като 
израз на милост не може да се ограничава 
само до някои видове наказания, налагани 
по съдебен ред за извършени престъпления.
Правото на помилване може да бъде осъ-
ществявано и по отношение на лица, които 
са били осъдени с влязла в сила присъда в 
друга държава. В този случай се опрощава 
наказание, наложено от чужд съд. При това 
президентът не е обвързан с реализацията 
на процедурата за приемане за изпълнение 
на присъдата на чуждия съд по Наказателно-
процесуалния кодекс и не е длъжен да изчака 
съобразяването или приспособяването на 
наложеното наказание с българското право. 
Президентът може да помилва лице, осъдено 
от чужд съд, след като осъденият пристигне 
в Република България или се установи, че 
той се намира под нейната юрисдикция.
Тъкмо предвид естеството си помилването 
няма как да бъде обвързвано с никакви кон-
кретни основания и може да бъде упражнено 
от държавния глава във всеки случай, когато 
той прецени и реши да прояви милост към 
осъденото лице. Ограниченията на това пре-
зидентско правомощие най-напред се състоят 
в определянето на неговото съдържание в 
действаща норма на чл. 74 НК, доколкото 
самата Конституция не определя съдържа-
нието на това конституционно правомощие. 
В същото време президентът, когато упраж-
нява правомощието, е обвързан и не може да 
излиза извън границите на конституционно 
провъзгласените ценности, нито да нарушава 
конституционно установените принципи, на 
основата на които функционира държавното 
управление и се гарантират и осъществяват 
основните права на гражданите. 
2. Помилването в качеството си на консти-
туционно правомощие на държавния глава и 
на институт на наказателното право е уредено 
в нашата правна система като способ за ос-
вобождаване от изтърпяване на наложеното 
наказание. То се състои в опрощаване изцяло 
или отчасти на наложеното наказание или 
неговата замяна е по-лека. Същественото при 
него е, че то не е способ за освобождаване 
от наказателна отговорност. Противното 
би означавало намеса на президента в дей-
ността на независимата съдебна власт по