Държавен вестник, бр. 39, 2015 г., стр. 44

СТР.  44	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  39
да въведе изисквания за качеството на мля­
кото и млечните продукти, като фактически 
реферира към установените в множество ре­
гламенти изисквания (виж чл. 24); да въведе 
специфични изисквания към етикетирането 
на мляко и млечни продукти, като не създава 
задължения, а фактически реферира към друг 
национален нормативен акт и към Регламент 
(ЕО) № 1234/2007 (виж чл. 25 – 30); да въведе 
специфични изисквания към етикетирането на 
„имитиращи продукти, съдържащи в състава 
си мляко“, което фактически е направено в 
Приложение ХІІ, т. ІІІ на Регламент (ЕО) 
№ 1234/2007 (виж заглавието на раздел ІІ 
„Специфични изисквания при етикетирането 
на имитиращи продукти, съдържащи в състава 
си мляко“, глава трета „Етикетиране“); да даде 
легална дефиниция на „имитиращи продукти“ 
при наличие на дефиниция в Приложение VІ, 
т. 4 на Регламент (ЕС) № 1169/2011.
Този предмет на правно регулиране на 
Наредбата – на установяване на изисквания 
и на легални дефиниции на уредени в ре­
гламенти на Европейския съюз изисквания 
и легални дефиниции, е в противоречие с 
чл. 288, § 2 ДФЕС и практиката на Съда на 
Европейския съюз по неговото прилагане. 
Считам, че националният съдия, с оглед на 
задължението си „да осигури пълно действие“ 
на нормите на правото на Съюза (решение 
Simmenthal, С-106/77, ECLI:EU:C:1978:49, т. 24) 
преценява законосъобразността на оспорения 
нормативен акт и от гледна точка на изис­
кванията на правото на Европейския съюз. 
Тогава, когато дадени правоотношения са 
регулирани с регламент на Европейския съюз, 
държавата членка, при липса на изрично оп­
равомощаване, няма компетентност да издаде 
нормативен акт, с който да регулира същите 
правоотношения. Това изискване е валидно 
дори когато съдържанието на националната 
правна норма е всъщност препращане към 
съответната разпоредба на регламент. 
В случая с разпоредбите на чл. 2, 3, 4, 9, 
20, 25, 26, 27 от Наредбата Министерският 
съвет създава дефиниции на установени в 
регламент понятия и изисквания към про­
дукти, като не просто препраща към дадена 
норма на регламент, но използва установени 
в регламент понятия, за да дефинира по 
свой начин установени в регламентите други 
понятия. Съдът на Европейския съюз още в 
решението си Commission v Italy, 39/72, ECLI: 
ECLI:EU:C:1973:13, т. 16 и 17, приема, че, като 
възпроизвежда разпоредби на регламент в на­
ционалното право, държавата членка поставя 
„под съмнение двете –  правната природа на 
приложимите разпоредби и датата на тяхно­
то влизане в сила“. Съдът изрично посочва, 
че съгласно чл. 189 и 191 от Договора (сега 
чл. 288, § 2 ДФЕС) регламентът се прилага 
пряко във всички държави членки и влиза в 
сила единствено по силата на публикуването 
му в Официален вестник на Европейските 
общности (сега на Европейския съюз), считано 
от датата, посочена в тях. Съдът посочва още, 
че „всички методи за прилагане, в резултат 
на които биха се създали препятствия пред 
директния ефект на регламентите и би се 
застрашило едновременното и еднаквото им 
прилагане“ в Съюза, са в нарушение на Догово­
ра. Този цитат от съдебното решение буквално 
е повторен в становището на Комисията при 
извършената нотификация на Наредбата (виж 
по-горе т. ІІІ.14, буква „в“). Тази практика на 
Съда на Европейския съюз е установена и в 
решението Variola, ECLI:EU:C:1973:101, т. 11, 
както и в решението Amserdam Buld, 50/76, 
ECLI: ECLI:EU:C:1977:13, т. 4 – 7. 
Считам за необходимо изрично да посо­
ча, че в хипотезата на оспорената Наредба 
не става въпрос за приемане на национални 
мерки в изпълнение на регламент. Става 
въпрос за първична национална нормативна 
регламентация на правоотношения, които 
са предмет на регулиране от регламент на 
Европейския съюз. Така създадената регла­
ментация поставя под съмнение правната 
природа на приложимите правни норми на 
правото на Европейския съюз и датата на 
тяхното влизане в сила. Още от приемането 
на България за член на Европейския съюз 
действащите правни норми, свързани с обща­
та селскостопанска политика и общия пазар 
на селскостопанските продукти, в частност 
на пазара на мляко и млечни продукти, са в 
сила за Република България. Не Наредбата 
въвежда дефинициите на мляко, сурово мляко, 
наименованията на млечните продукти, усло­
вията за тяхното използване, а регламентите. 
Това противоречие на оспорената Наредба 
с правото на Европейския съюз изрично е 
посочено от Комисията в процеса на ноти­
фикация. България е приканена да обмисли 
съответствието на Наредбата с чл. 288, § 2 
ДФЕС, като Комисията подробно е изложи­
ла и напомнила смисъла на разпоредбата и 
изискванията за нейното прилагане, както и 
правните последици от нарушаването му – об­
разуването на производство по чл. 258 ДФЕС. 
Поради изложеното считам, че Наредбата 
в частта, с която регламентира уредени чрез 
регламент правоотношения, като дефинира 
определени в регламенти понятия, е издадена, 
без органът да е имал материална компетент­
ност. Това прави чл. 2, 3, 4, 9, 19, 20, 25, 26, 
27 и § 1, т. 2 от Наредбата нищожни. 
По процедурата по чл. 28, ал. 2, т. 5 ЗНА:
Безспорно по делото е, че и проектът за На­
редбата, и проектът за изменение на Наредбата 
са внесени в Министерския съвет с изискуемия 
от чл. 28, ал. 2 ЗНА, съответно чл. 35, ал. 2 от 
Устройствения правилник, доклад. 
Не споделям обаче извода на съда досежно 
съответствието на съдържанието на този до­
клад с изискуемото от правните норми. От