Държавен вестник, бр. 46, 2022 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  46
ряване на предпазни мерки и стимули, целящи 
избягването на негативното въздействие върху 
околната среда от човешката дейност, което е 
„важен приоритет в условията на изключителен 
натиск върху околната среда, включително 
големите загуби на биологично разнообразие 
през последните десетилетия“ (Решение № 14 
от 12.10.2021 г. по к.д. № 14/2020 г.).
Направените изменения в ЗВ, вкл. в чл. 194, 
ал. 4, т. 1, макар да не са изрично мотивирани 
със защитата на конкретно посочени консти­
туционни ценности, естествено и пълноценно 
се вписват в задължението на държавата да 
осигури опазването на околната среда по 
смисъла на чл. 15 и да гарантира правото на 
гражданите на здравословна и благоприятна 
околна среда в съответствие с установените 
стандарти и нормативи съгласно разпоредбата 
на чл. 55 от Основния закон. Доколкото ЗВ 
и посоченият ЗИДЗВ са приети, както беше 
посочено по-горе, и с цел транспониране на 
директиви на ЕС в обсъжданата по настоящото 
конституционно дело материя достиженията 
на правото на ЕС и установените стандарти 
на защита на околната среда, включително 
на водите като общо европейско наследство, 
следва да бъдат взети предвид в настоящото 
производство.
ІV. Конституционни основи на правния 
режим на таксите
„Такса“ не е законово определено понятие. 
В доктрината и съдебната практика таксата се 
разглежда като вид вземане с финансовоправен 
произход, представляващо насрещна преста­
ция за определена публична услуга. Общата 
правна уредба се съдържа в чл. 60, ал. 1 от 
Конституцията и е доразвита на законово и 
подзаконово ниво.
Таксите имат характер на дължимо парич­
но плащане, което се закрепва и определя 
по размер едностранно от държавата чрез 
властническия метод на правно регулиране. 
Правният режим на таксите в немалка степен 
е идентичен на режима на данъците, но за 
разлика от данъците таксите нямат безвъзмез­
ден характер и имат разходопокривна цел, а в 
материята на околната среда са подчинени и 
на принципа „замърсителят плаща“. Таксите 
се дължат за дейност или услуга, предоставени 
от орган с властнически правомощия. 
Правното основание и размерът на таксите 
се определят от държавата чрез нормативен 
акт, като основен критерий при определяне на 
размера е покриването на извършените разходи 
или на част от тях. По-конкретно, необходи­
мо е таксата да съответства на разходите на 
административния орган за извършване на 
даденото действие или услуга, за упражняване 
на контрол и всички административни разходи 
за изпълнение на задълженията на длъжност­
ните лица. В този смисъл приложение намира 
принципът на съразмерност, уреден в чл. 8 
от Административнопроцесуалния кодекс. В 
повечето случаи задължението за плащане на 
такса се поражда по волята на правните субек-
ти, които желаят да се ползват от дадената 
дейност или услуга. От фискална гледна точка 
таксите, когато се дължат към държавата или 
общините, представляват вид бюджетен приход 
с постоянен характер. 
В практиката на Конституционния съд (Ре­
шение № 10 от 1.11.2003 г. по к.д. № 12/2003 г.) 
се подчертава, че по отношение на тази кате­
гория публични вземания намира приложение 
принципът на законоустановеност, който се 
прилага по отношение на правното закрепване 
на таксите: уреждане със закон на основанията 
и условията, при които се дължат, и на начина 
на определяне на задължените лица и на органа, 
в чиято полза следва да се заплатят. По отноше­
ние на размера на таксата обаче, макар отново 
да е налице необходимост от регламентация 
в нормативен акт, не е задължително той да 
бъде закон в тесен смисъл – допустимо е това 
да се извършва и чрез подзаконов нормативен 
акт (обратното е валидно за данъците – арг. 
от чл. 84, т. 3 от Конституцията). Такова е и 
преобладаващото разрешение в практиката, 
като поради многообразието и необходимост­
та от чести промени размерът на таксите се 
определя в тарифа, приета с постановление на 
Министерския съвет или друг орган. В Закона 
за водите чл. 43, ал. 4 и чл. 194, ал. 6 изрично 
предвиждат именно такъв подход. 
При определянето на размера на таксите 
отделните дейности по предоставянето на 
дадената услуга следва да бъдат ясно разгра­
ничени една от друга и обособени (Решение 
№ 13 от 31.07.2014 г. по к.д. № 1/2014 г.). Само 
в този случай е допустимо определянето 
на няколко отделни такси за всяка една от 
обособените дейности/услуги. В компетент­
ността на законодателя е да установи вида на 
таксите и принципите, въз основа на които 
се определя техният размер. Тази дейност се 
извършва едностранно с властнически актове. 
Необходимо е още да бъдат спазени ясни пра­
вила, които да гарантират, че юридическите 
лица и гражданите няма да бъдат излишно 
и неоснователно обременени от финансовите 
задължения. Следователно необходимостта от 
плащането на такса трябва да е обективна, 
очевидна, обоснована и определена въз основа 
на прозрачна процедура. Следва да бъде съ­
блюдаван и принципът на пропорционалност 
с оглед намиране на баланс между частния 
и публичния интерес. Необходимо е и така 
определените такси да бъдат насочени към 
постигане на целите на съответния закон.
При таксите, за разлика от гражданските 
правоотношения, с оглед специфичния харак­
тер на вземането не е налице изискване за 
еквивалентност на престациите. Въз основа на 
властническия метод на регулиране държав­