Държавен вестник, бр. 88, 2021 г., стр. 3

БРОЙ  88	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
тиворечи на разпоредбите на чл. 17, ал. 1 и 
3 от Конституцията, гарантиращи защита и 
неприкосновеност на частната собственост.“ 
Подчертава, че със заповедта на министъра 
на околната среда и водите, предмет на ад-
министративно дело № 1134/2018 г. по описа 
на ВАС (Заповед № РД-815 от 12.12.2017 г.), 
с която се обявява една конкретна защитена 
зона, като въвежда забрани и ограничения 
(„имащи абсолютен характер“ според съди-
ите) по отношение на имотите, попадащи 
в тази зона, се засяга съществено правото 
на частна собственост на нейните адресати. 
В искането се посочва, че ограниченията 
в тази заповед „на практика изпразват от 
съдържание правото на собственост.“ Вно-
сителят твърди и противоречие с чл. 120, 
ал. 2 от Основния закон, тъй като същата 
законова разпоредба на чл. 12, ал. 7 ЗБР 
лишава собствениците от съдебен контрол 
върху административен акт, който засяга 
техни права и интереси („пряко и непосред-
ствено, предвид обстоятелството, че нало-
жените ограничителни мерки произтичат от 
самата заповед“). В искането са изложени 
съображения и приведени доводи в подкрепа 
на твърдяната противоконституционност на 
чл. 12, ал. 7 ЗБР.
С Определение от 21.07.2021 г. ВАС (трич-
ленен състав), в отговор на разпореждане 
на съдията – докладчик, уточнява искането, 
като посочва, че въз основа на преценка на 
европейското измерение на ЗБР привежда 
допълнителни доводи в подкрепа на твър-
дяното от него съществено ограничаване 
на правото на частна собственост (прирав-
нено на учредяване на сервитутни права). 
Уточнението е направено през призмата на 
ограничаване на правото на достъп до пра-
восъдие/право на съдебна защита, като се 
цитира практика на Съда на Европейския 
съюз (CЕС) и на Европейския съд по правата 
на човека (ЕСПЧ) в материята, и с позова-
ване основно на документ на Европейската 
комисия (ЕК) – „Известие на Комисията 
относно достъпа до правосъдие по въпро-
сите на околната среда“ (ОВ, 2017/C 275/01 
от 18.8.2017 г.).
В изпълнение на предоставената им с 
определението от 19.01.2021 г. възможност 
писмени становища и правни мнения са 
представили: министърът на околната сре-
да и водите, главният прокурор, Висшият 
адвокатски съвет, Институтът по биоразно- 
образие и екосистемни изследвания при БАН, 
сдружения с нестопанска цел „Асоциация на 
парковете в България“ и „Зелени Балкани“, 
ВВФ България (WWF (World Wildlife Fund) 
България), Националната асоциация „Бъл-
гарско Черноморие“, проф. д.ю.н. Георги 
Пенчев, проф. д-р Дарина Зиновиева и доц. 
д-р Златимир Орсов.
Министърът на околната среда и водите 
не поддържа искането и привежда доводи, 
че решението на законодателя – заповедите, 
с които се обявяват защитените зони да са 
необжалваеми – цели както хармонизиране с 
европейското законодателство, така и баланс 
между основните конституционни принципи 
на опазването и възпроизводството на окол-
ната среда, поддържането и разнообразието 
на живата природа и разумното използване 
на природните богатства и ресурсите на 
страната, на опазването на земеделската 
земя, на осигуряване на здравословна и 
благоприятна околна среда за гражданите.
Главният прокурор не оспорва възмож-
ността за намеса на държавата при опазване 
на околната среда и природните ценности. 
Според него „държавната намеса в правото 
на собствеността на гражданите и юридичес- 
ките лица в конкретния случай обаче, ще є 
позволи произволно (без да се контролират 
нейните основания и мотиви) да се намесва в 
неприкосновеността на частната собственост, 
отнасяща се до недвижим имот, включен в 
защитена зона, по смисъла на раздел II от 
ЗБР.“ Посочва, че „категоричната забрана за 
обжалване на заповедта по чл. 12, ал. 7 ЗБР 
води до невъзможността да бъде прецене-
но дали наложените ограничителни мерки 
противоречат на принципа на пропорционал-
ност.“ Приема, че „като изключва споровете 
за законосъобразност на заповедите по чл. 12, 
ал. 7 от ЗБР законодателят ограничава и едно 
от основните правомощия на собственика, а 
именно реално и в пълнота да се разпорежда 
със своето право на собственост, гарантира-
но му от Конституцията, което по същество 
води до намаляване на неговия обем.“
Висшият адвокатски съвет (ВАдвС) на-
мира искането за основателно. Позовавайки 
се на Решение № 14 от 2014 г. на Конститу-
ционния съд, ВАдвС счита, че „повече от 
очевидно е, че по отношение на оспорената 
разпоредба на чл. 12, ал. 7 ЗБР не е нали-
це нито една от посочените предпоставки 
за въвеждане на необжалваемост.“ ВАдвС 
приема, че е „конституционно недопустимо 
преценката на публичната администрация 
да бъде поставена извън обхвата на възмож-
ността засегнатите лица да търсят съдебна 
защита срещу неоснователното накърняване 
на техните права в качеството им на собстве-
ници на имоти, намиращи се в границите 
на защитената зона.“
В становището на Института по биораз-
нообразие и екосистемни изследвания при 
БАН се подчертава, че „възможността за 
обжалване на заповедите на министъра на 
околната среда, „допълнително ще забави 
процедурите по обявяване на защитените зони 
и включването им в мрежата на Натура 2000, 
което от своя страна би довело до налагане 
на санкции на страната ни за неизпълнение 
на европейското законодателство.“
„Асоциация на парковете в България“ и 
„Зелени Балкани“ посочват, че „заповедите