Държавен вестник, бр. 65, 2020 г., стр. 34

СТР.  34	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
вата на хората с увреждания и практиката 
на Европейския съд по правата на човека. 
Водещ принцип, заложен в оспорваната от 
вносителите уредба, е доброволното предос­
тавяне на социални услуги на запретени лица 
при пълно зачитане на техните желания и 
потребности. Съгласно чл. 91 ЗСУ следва 
да се вземат предвид желанието на лицето 
и становището на неговия настойник/попе­
чител при преценката дали да се предос­
тави социална услуга, като по този начин 
в пълна степен се гарантира правото на 
лична свобода и неприкосновеност по чл. 30, 
ал. 1 от Конституцията. Чрез предвидения 
задължителен съдебен контрол (чл. 95 и 96) 
върху социалната услуга резидентна грижа 
за лица с психически увреждания държавата 
изпълнява задължението по чл. 51, ал. 3 да 
им предостави засилена закрила. 
Наведените от вносителите аргументи, 
че чл. 91, 95, 96 и 100 ЗСУ противоречат на 
уредбата на запрещението в Закона за лицата 
и семейството, са несъстоятелни. На първо 
място, Конституционният съд е оправомо­
щен да преценява съответствието на закон с 
Конституцията, а не противоречието между 
нормите в различните закони. Възможната 
несъгласуваност между различни законови 
норми може да бъде основание за противо­
конституционност единствено в случаите, 
когато тя води до нарушаване на конститу­
ционни принципи и норми, като например 
принципа на правовата държава – чл. 4, ал. 1 
от Конституцията (Решение № 3 от 2002 г.). 
В настоящия случай не се открива такова 
противоречие, тъй като Законът за лицата и 
семейството и Законът за социалните услуги 
се намират в отношение на общ и специален 
закон. Докато ЗЛС предвижда общите поло­
жения на режима на поставянето под запре­
щение, ЗСУ въвежда специална уредба, която 
държи сметка за това, че някои социални 
услуги, като например резидентната грижа, 
са от естеството сериозно да засегнат лична­
та свобода и неприкосновеността на лицата, 
ако бъдат предоставени против волята им. 
Ето защо законодателят е отредил централна 
роля на желанията на нуждаещото се лице, 
като не се открива механизъм, по който то 
да бъде задължавано да получава социални 
услуги. Що се отнася до лице, поставено под 
пълно запрещение, ползването на услуга за 
резидентна грижа може да бъде постановено 
само от съда и при писмено искане от лицето 
(чл. 95, ал. 1). Единствено разпоредбата на 
чл. 96, ал. 1 въвежда по-леки изисквания за 
настаняване на лице със заповед на дирек­
тора на дирекция „Социално подпомагане“, 
но то е възможно само при доказана липса 
на възможност за полагане на други грижи 
за него и с последващо одобрение от съда. 
В този случай законодателят има право да 
избере в полза на ограничен риск с послед­
ващ контрол пред непосредствена заплаха за 
живота и здравето на оставено без подслон
и грижи нуждаещо се лице. Той обаче след­
ва да посочи и е посочил разумен срок за 
съдебна преценка на административното 
временно настаняване в ал. 3.
Вносителите оспорват съответствието на 
разпоредбите, уреждащи достъпа на достав­
чиците на социални услуги до данните на 
потребителите – чл. 5, 6, 81, 82, 116 и чл. 137, 
ал. 1 и 2 ЗСУ, с правото на неприкосновеност 
на личния и семейния живот и правото на 
защита на личните данни по чл. 32, ал. 1 от 
Конституцията. На първо място, следва да се 
отбележи, че въвеждането на индивидуален 
подход и индивидуализация при преценката на 
нуждите на лицата (чл. 5 и 6 ЗСУ) е необхо­
димо условие за предоставяне на качествени, 
ефективни и съобразени услуги и само по 
себе си не противоречи на Конституцията. 
За да бъде предоставена подкрепата, от която 
лицето реално се нуждае, то първо трябва 
да бъдат установени неговите потребности. 
Едва след установяването им могат да бъдат 
предложени социалните услуги, които са под­
ходящи за лицето. В този смисъл разпоредбата 
на чл. 82 ЗСУ, която урежда предоставянето 
на заинтересуваните лица на информация 
за естеството и достъпността на утвърдени 
със закон социални услуги, няма как да е в 
противоречие с Конституцията.
Следва да се прецени обаче дали правото на 
доставчиците да изискват и кореспондиращото 
задължение на широк кръг лица, посочени 
в чл. 81, ал. 1 ЗСУ, да им предоставят данни 
за потребителя на социалната услуга, които 
те обработват, не представлява прекомерна 
намеса в правото на личен живот и защита 
на личните данни и така да противоречи на 
чл. 32 от Конституцията. 
В тази връзка, на първо място, следва да се 
установи дали уреденото в чл. 81 ЗСУ основа­
ние за събиране на лични данни представлява 
намеса в основните права на гражданите и 
ако да – дали това ограничение може да бъде 
оправдано, тъй като е прието със закон в из­
пълнение на легитимна цел от общ интерес 
съобразно принципа на пропорционалност 
(Решение № 2 от 2015 г.).
Видно от формулировката на чл. 81, ал. 1 
ЗСУ, доставчиците на социални услуги ще 
имат възможност за достъп до широк обхват 
от данни за потребителите, намиращи се при 
различни субекти: държавни органи, общи­
ната, личния лекар, семейството и близките,