Държавен вестник, бр. 10, 2023 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  10
вина. В становището се застъпва тезата, че 
се допуска лишаване от ефективно средство 
за защита в нарушение на Конституцията и 
международните договори, по които Република 
България е страна. Излагат се съображения 
за това, че публичният интерес ще е защитен 
при обявяване на разпоредбата на чл. 240а, 
ал. 7 НК в частта „и когато не е собственост 
на дееца“ за противоконституционна.
В становището на Асоциацията на про-
курорите в България се поддържа, че раз-
поредбата, предмет на конституционното 
производство, предвижда – в отклонение от 
принципа за лична отговорност – санкция за 
чуждо неправомерно поведение в случаите, в 
които собственикът или правомерен държател 
на превозното или преносното средство са 
лишени противозаконно от владението върху 
тях. Поддържа се, че е налице противоречие с 
чл. 4, ал. 1, чл. 17, ал. 1 и 3, чл. 56 и чл. 122, 
ал. 1 от Конституцията.
В становището на Съюза на юристите в 
България също се поддържа тезата за проти-
вoконституционност на чл. 240а, ал. 7 НК в 
частта „и когато не е собственост на дееца“. 
Основен аргумент за това е дисбалансът между 
изискването за защита на основното право 
на собственост на третото лице собственик, 
неучаствало и несвързано по какъвто и да 
е начин с извършване на престъплението, 
и преследваната законна цел в обществен 
интерес – борбата с незаконния добив на 
подземни богатства, изключителна държавна 
собственост, и интереса на държавата да от-
неме имущество, използвано за извършване 
на престъплението.
Според Националното сдружение на бъл-
гарските спедитори разпоредбата на чл. 240а, 
ал. 7 НК в частта „и когато не е собственост 
на дееца“ е противоконституционна, защото 
допуска да се конфискува имущество, принад-
лежащо на лице, различно от извършителя на 
престъплението, без това лице да разполага с 
ефективни правни средства за защита, което 
представлява непропорционално и нетърпимо 
ограничаване на конституционното право на 
собственост. Посочва се, че са накърнени и 
правото на собственост по чл. 17, и правото 
на ефективни правни средства за защита по 
чл. 47 от Хартата на основните права на Ев-
ропейския съюз.
Конституционният съд, за да постанови 
решението си, взе предвид следното:
Предмет на конституционното дело е раз-
поредбата на чл. 240а, ал. 7 от НК в частта 
„и когато не е собственост на дееца“. 
Текстът на чл. 240а е приет от 44-тото 
Народно събрание и обнародван в „Държавен 
вестник“, бр. 101 от 19.12.2017 г.
Разпоредбата на чл. 240а, ал. 7 НК се осно-
вава на приемането, че съществува неразривна 
връзка между накърнения публичен интерес 
чрез противозаконен добив на подземни бо-
гатства и акта на „превозване и пренасяне“, 
доколкото реализацията на добива е невъз-
можна без превозно или преносно средство. 
С оглед на това законодателят е приел за 
допустимо да се отнема собствеността върху 
превозното или преносното средство отвъд 
рамките на чл. 53, ал. 1 и 2 НК. Необходимо е 
да се отбележи обаче, че разпоредбите на чл. 53 
НК са съобразени с принципа за неприкос-
новеност на частната собственост, прогласен 
в чл. 17, ал. 3 от Конституцията. Както КС 
посочва в Решение № 12 от 30.09.2021 г. по 
к. д. № 10/2021 г. (ДВ, бр. 84 от 8.10.2021 г.): 
„При съобразяване на принципа на правовата 
държава по чл. 4, ал. 1 от Конституцията и 
установените в чл. 57, ал. 2 от Основния за-
кон параметри за упражняване на основните 
права правото на собственост може да бъде 
ограничавано, но само ако ограничението е 
въведено със закон, необходимо е за постигане 
на конституционно легитимна цел и е пропор-
ционално средство за защита на застрашени 
конституционни ценности.“
Наказателният кодекс е предвидил огра-
ничаване на правото на собственост чрез 
конфискация на имущество като вид нака-
зание по чл. 44 НК и чрез отнемане в полза 
на държавата на вещи, собственост на дееца 
по чл. 53, ал. 1 и 2 НК – вещи, предмет или 
средство на престъплението, притежаването 
на които е забранено, или вещи, съставляващи 
пряка или непряка облага от престъплението. 
Така изброените хипотези имат в основата 
си неправомерно поведение на собственика 
и затова накърняването на правото му на 
собственост е последствие от това поведение. 
В атакуваната разпоредба, която предвижда 
отнемане на превозното или преносното сред-
ство, такава връзка може напълно да отсъства. 
Разпоредбата на чл. 240а, ал. 7 НК не отчита 
разликата в случаите, когато превозните или 
преносните средства са отнети против волята 
на собственика. Така се допуска държавата 
да отнема превозно или преносно средство, 
собственост на лице, което няма отношение 
към престъплението по чл. 240а НК и дори 
е жертва на престъпление. Това е в разрез с 
принципа на правовата държава по чл. 4, ал. 1 
от Конституцията, тъй като води до вътрешно 
противоречие на наказателния закон (вредите 
би следвало да бъдат възстановени, отнетата 
вещ – върната) и противоречи на принципа на 
справедливостта, като предвижда безвиновна 
отговорност по наказателния закон. Възмож-
ността за отнемане на вещи – собственост на 
трето, неучастващо в наказателното произ-
водство лице, е предвидена с аналогичната 
фраза „и когато не е собственост на дееца“ 
в още няколко разпоредби на НК, които са 
обявени за противоконституционни с Реше-
ние № 12 от 30.09.2021 г. по к. д. № 10/2021 г. 
С посоченото Решение № 12 от 30.09.2021 г. 
КС се е произнесъл по сходни случаи, а 
именно тези по чл. 234г, ал. 3, чл. 242, ал. 8, 
чл. 280, ал. 4 и чл. 281, ал. 3 НК. Всяка от