Държавен вестник, бр. 18, 2015 г., стр. 7

БРОЙ  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
висшето образование: незапълване на обявени 
места във висшите училища (така например, 
през 2013 – 2014 учебна година фактически­
ят прием е бил 63 045 души – с над 8000 
по-малко от планирания брой). Причините 
за драстичния спад са комплексни – наред 
с влошената демографска ситуация, още и 
нарастваща образователна емиграция сред 
младите, затруднен достъп до българските 
висши училища поради географски и соци­
ални бариери, накърнен социален престиж 
на висшето образование.
Второто предизвикателство е от демограф­
ски характер. България е пред прага на де­
мографска катастрофа поради безпрецедентно 
застаряване на населението, ниски темпове 
на раждаемост и т.н.
Основните предизвикателства, свързани с 
достъпа и повишаването на броя на завър-
шилите висше образование, са:
2.1.1. Намаляване броя на кандидат-студен­
тите поради демографски проблеми.
2.1.2. Наличие на социални проблеми, които 
не позволяват на някои групи да продължат 
образованието си, а изискват започване на 
работа веднага след завършване на средното 
образование. Липса на ефективна свързаност 
между развитието на висшето образование 
и променящите се индивидуални потреб­
ности – ВУ не предоставят възможности за 
съчетаване на ученето с работата или със 
семейните ангажименти.
2.1.3. Въпреки широката мрежа от ВУ съ­
ществуват цели области (например в Североза­
падния район), в които няма ВУ, а социалните 
възможности не позволяват лесен достъп до 
ВУ в столицата и големите градове.
2.2. Трудности пред качеството и съвмес-
тимостта на висшето образование с европей-
ските системи за ВО.
Едно от най-важните предизвикателства 
пред висшето образование в България е под­
държането и повишаването на качеството. 
Наред с недофинансирането на системата за 
ВО и с проблемите, произтичащи от негова­
та масовизация, основните причини за спад 
на качеството в някои ВУ и професионални 
направления са следните:
Налице е изоставане на методите на 
преподаване от иновативните тенденции в 
практиката и развитието на способностите 
на студентите, демотивация на младите пре-
подаватели и изследователи, застаряване на 
академичния състав във ВУ.
Спешна е необходимостта от модернизация 
на учебните програми. През последните годи­
ни беше осигурено известно финансиране за 
стимулиране на обновяването им. Необходимо 
е тази практика да се продължи и разшири, 
както и да се стимулира интеграцията на 
български и чуждестранни висши училища 
за трансфер на доказали своята ефективност 
учебни програми по модерни и търсени спе­
циалности.
Учебните планове и програми често не са 
в съответствие с потребностите на пазара на 
труда и с практиката. Ниското ниво на науч-
ните резултати в някои ВУ и професионални 
направления не позволява използването на 
връзката образование – наука – икономика.
В много ВУ самоцелно се обявяват не­
свойствени специалности единствено с цел 
привличане на студенти към съответното 
висше училище.
Въпреки че през последните години всички 
висши училища в България приеха свои вът­
решни системи за управление на качеството, 
контролът върху тяхното прилагане и обменът 
на добри практики са твърде незадоволителни. 
В хода на прилагането на новите системи се 
проявиха и други слабости, посочени по-долу, 
които следва да се преодолеят още в началото 
на периода 2014 – 2020 г.
Процедурите на НАОА за оценяване и ак­
редитация на висшите училища са усложнени. 
Голяма част от ВУ постоянно са в процес на 
акредитация. Това изкуствено усложнява про­
цеса, претоварва човешките ресурси, създава 
допълнителна бюрокрация и в крайна сметка 
затруднява нормалната работа на висшите 
училища. Същевременно някои от критериите 
за акредитация са субективни и не позволяват 
ефективно оценяване. Необходимо е по-голяма 
тежест при оценката да имат важни обективно 
измерими критерии, като реализация на сту­
дентите и начална заплата на завършилите. 
Същевременно действащата нормативна уред­
ба създава монополно положение на НАОА, 
като признаването на акредитация от чужди 
агенции е на практика невъзможно.
Мобилността в образованието и науката 
от други части на света към европейското 
пространство е нараснала съществено (днес 
държавите – членки на ЕС, привличат около 
30 % от мобилните студенти в световен план). 
Такава тенденция обаче не личи в Бълга­
рия. Доколкото има входяща образователна 
мобилност, тя не е продукт на национална 
политика и междудържавни споразумения, а е 
плод най-вече на индивидуалната инициатива 
на чуждестранните студенти. Трудностите в 
работата за насърчаване на трансгранична­
та академична мобилност са преди всичко 
финансови и езикови, но са свързани и с 
неправилното прилагане на Системата за 
натрупване и трансфер на кредити. Затруднена 
е и вътрешната мобилност както в самите 
висши училища, така и между тях.
Недостатъчен е броят на привлечените 
чуждестранни преподаватели и изследователи 
в университетите. Тази форма на сътрудни­
чество може да улесни мнозинството студенти, 
които сега са възпрепятствани да участват във 
формите на външна мобилност, да се запоз­
наят с международни иновативни практики; 
да направи висшите училища по-ефективни 
и да подобри качеството на предлаганото от 
тях обучение.