Държавен вестник, бр. 17, 2023 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  17
не това е същественото, а необходимостта да 
се осигурят на лицата гаранциите за законо-
съобразен контрол“. Обърнато е внимание и 
на практическите затруднения при разграни-
чаване на гражданските и административните 
дела, като е посочено, че в редица случаи 
законодателят възлага на гражданските съ-
дилища разглеждане на административни 
спорове, като същевременно административ-
ните съдилища са компетентни да разглеждат 
гражданските последици от незаконен акт, 
действие или бездействие на административен 
орган или длъжностно лице, включително от 
незаконосъобразно принудително изпълнение. 
В обобщение е направен извод, че „именно 
принципът на законност, провъзгласен в 
чл. 4 от Конституцията, изключва възмож-
ността да се възприеме тезата на пленума на 
Върховния административен съд, че всички 
административни дела освен тези, подсъдни 
на Върховния административен съд, следва да 
бъдат подведомствени на специализираните 
административни съдилища“.
Висшият адвокатски съвет поддържа, че 
след като по силата на чл. 119, ал. 2 от Кон-
ституцията Народното събрание може по своя 
преценка да създаде специализиран съд, „на 
още по-силно основание в рамките на неговите 
властови възможности е да отдели предмет-
ната компетентност на специализирания съд 
от предметната компетентност на общите 
съдилища“, което е въпрос на „преценка по 
целесъобразност в рамките на отговорностите 
на законодателната власт“. Обръща се вни-
мание, че според чл. 120 от Основния закон 
контролът за законност на актовете и действи-
ята на административните органи е възложен 
на съдилищата като „родово понятие“, без 
да се разграничават общи и специализирани 
съдилища. Посочено е, че извеждането по 
тълкувателен път на изключителна компе-
тентност на специализираните администра-
тивни съдилища по административните дела 
би означавало „абсолютно неоправдано от 
конституционна гледна точка да се лимитира 
законодателната власт“, като „последиците от 
това ще бъдат във вреда на доброто правосъ-
дие, което държавата дължи на гражданите 
и юридическите лица“. Във връзка с това се 
излага аргументът, че посочените в искането 
на пленума на ВАС административни дела, 
възложени на общите съдилища, изискват 
съдиите, които ги разглеждат, да притежават 
„и други специални познания, извън областта 
на административното право и процес“.
В становището на Съюза на съдиите в 
България (ССБ) се заявява, че в Конститу-
цията е уредена единствено изключителната 
подведомственост на Върховния администра-
тивен съд да се произнася по оспорване на 
законността на административните актове на 
определени правни субекти, докато за оста-
налите административни актове, както и за 
функционалната компетентност на самия ВАС 
Основният закон препраща към законодате-
ля, „без да очертае каквато и да било правна 
рамка“. Посочено е, че като предоставя на 
законодателя възможността да създава със 
закон и други специализирани съдилища, 
Конституцията „очевидно […] му предоставя и 
пълната свобода да определи със същия или 
друг закон и кръга на делата в тяхната право-
раздавателна власт, както и функционалната 
компетентност по отношение постановените 
от тях съдебни актове“. Според ССБ „правова 
държава съществува и преди приемането на 
Конституцията от 1991 г., и преди учредяването 
на административните съдилища“, във връзка 
с което се посочва, че „законодателна тра-
диция именно в осъществяване на правовата 
държава е законодателят да възлага на съд из-
даването на благоприятстващи индивидуални 
административни актове в т.нар. охранителни 
производства“, както и „осъществяваният от 
общите съдилища контрол върху актовете на 
спорна администрация, например предприема-
не на мерки за закрила на деца, както и върху 
актове на т.нар. самоуправителни публични 
тела извън държавната администрация, как-
вото е например Висшият адвокатски съвет“. 
В обобщение е направен извод, че „именно 
принципът на правовата държава изисква 
пълнота на правораздавателната власт на 
съда, която да включва както инцидентен 
контрол върху неподлежащите на обжалване 
административни актове от общите съдили-
ща, така и издаването на благоприятстващи 
административни актове (т.нар. охранителни 
актове) в охранителни производства, когато 
това е необходимо за защитата на ценности 
от най-висок порядък, каквито са свободната 
стопанска инициатива, сигурността на граж-
данския оборот, правото на сдружаване и 
други основни права и свободи, също и при 
осъществяването на всеобхватен съдебен кон-
трол върху актове на спорна администрация, 
самоуправителни публични тела като Висшия 
адвокатски съвет и др.“.
В становищата на главния прокурор и на 
Съюза на юристите в България, както и в прав-
ните мнения на проф. д.ю.н. Васил Мръчков и 
Стефка Стоева се поддържа общото разбиране, 
че принципът на правовата държава, закре-
пен в чл. 4, ал. 1 от Конституцията, изисква 
всички спорове за законността на актовете и 
действията на административните органи да 
бъдат подведомствени на специализираните 
административни съдилища, създадени по 
силата на чл. 119, ал. 2 от Конституцията, и 
на Върховния административен съд.
В становището си главният прокурор ар-
гументира застъпената теза, като посочва, че 
„в Конституцията липсва ясна уредба относно 
въпроса за подведомствеността на администра-