Държавен вестник, бр. 62, 2020 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  62
тяхната липса не води до порок на решението, 
както и че същите могат да бъдат постановени 
след подаване на жалба, то гражданите и ор-
ганизациите биха били поставени в ситуация, 
в която при оспорване на един немотивиран 
акт да изготвят една „бланкетна“ жалба или 
да гадаят каква е била действителната воля на 
съда при постановяването му. Това безспорно 
би нарушило правото на защита на лицето, 
имащо правен интерес от оспорване на акта, 
и би създало правна несигурност в субектите 
на правораздаването. Според проф. Сивков 
изключение от изискването за мотивиране на 
съдебните актове може да се допусне само 
в случаите, когато се удовлетворяват изцяло 
направените искания и не се засягат права 
или законни интереси на други граждани и 
организации.
Проф. д-р Дончо Хрусанов категорично 
подкрепя разбирането, че актовете, издавани 
от съдилищата, без да се разрешава правен 
спор със сила на пресъдено нещо, не са пра-
вораздавателни актове, тъй като не отговарят 
на общоприетите в правната теория и съдеб-
ната практика критерии за класификация 
на даден акт като „акт на правораздаване“. 
В този смисъл всеки съдебен акт, който не 
притежава едновременно всички белези на 
правораздаването, не е правораздавателен. 
Проф. Хрусанов не приема, че съдебно решение 
без мотиви може да се приеме за валидно, тъй 
като наличието на мотиви е предпоставка за 
редовност на всяко съдебно решение, макар 
и самите мотиви да не са част от него. Съ-
щевременно посочва, че от гледна точка на 
процесуалния му порок такова решение не е 
нищожно. Немотивираното съдебно решение 
поражда своите последици и е само отмени-
мо. Заедно с това се обръща внимание, че 
текстът на чл. 121, ал. 4 от Конституцията е 
императивен и следва да се тълкува в смисъл, 
че диспозитивът и мотивите на съдебното ре-
шение трябва да бъдат обявени едновременно. 
В този смисъл според него не е конституцио- 
носъобразно мотивите да бъдат изложени след 
подаване на жалба срещу постановения акт, 
тъй като това би означавало със закон да се 
„валидират“ порочни съдебни актове, като 
при това страната няма да е в състояние да 
обоснове жалбата си, след като не е запозната 
с аргументите на съда.
Проф. д-р Ганета Минкова застъпва тезата, 
че при отговор на въпросите от питането е 
важно преди всичко да се отчетат общите 
принципи, които регулират дейността на 
конкретния правоприлагащ орган. На консти-
туционно ниво са определени принципите на 
правораздавателната дейност: равенство, със-
тезателност, дирене на истината, публичност. 
Правилата на отделните съдебни производства 
се уреждат в процесуалните закони. На най-
високо конституционно ниво е регламентирано 
и изискването за мотивиране на съдебните 
актове, които съдът постановява при осъщест-
вяване на основната си функция – праворазда-
ването. В определени от закона случаи обаче 
съдилищата се произнасят със съдебни актове 
по молби на граждани и юридически лица, 
предметът на които не попада в обсега на 
правораздавателната дейност на съдилищата. 
По изключение са им възложени правомощия, 
които са част от дейността, присъща на друга 
власт – изпълнителната, осъществявана чрез 
съответните административни органи. Ако 
същата административна дейност, осъщест-
вявана по изключение от съда, би била из-
вършвана от орган на изпълнителната власт, 
последният би се произнесъл с индивидуален 
административен акт, който трябва да бъде 
мотивиран съгласно чл. 59, ал. 2, т. 4 от Ад-
министративнопроцесуалния кодекс (АПК), 
защото мотивите изразяват съображенията на 
съответния орган за приемането на конкретния 
акт. Следователно според проф. Минкова няма 
логично обяснение възлагането на администра-
тивна дейност да бъде прехвърлено на властта, 
чиито актове съгласно Конституцията трябва 
да бъдат мотивирани, и да се предвиди, че в 
този случай могат да липсват мотиви, когато 
по принцип правилата на административния 
процес изискват административните актове 
да бъдат мотивирани. В заключение проф. 
Минкова посочва, че след като Конститу-
цията изрично е предвидила изискване за 
мотивиране на съдебните актове, липсата на 
мотиви към тях представлява тежък порок, 
чиято квалификация следва да се определи 
от закона и/или съдебната практика.
Проф. д-р Дарина Зиновиева излага ста-
новище, че Конституцията не определя 
конкретни елементи, които да обобщят ха-
рактеристиките на съдебен акт. Разпоредбата 
на чл. 117 от Конституцията е приложима в 
случая и определя в степен на абсолютност 
същността на правораздавателния акт. Той 
се издава в защита на правата и законните 
интереси на гражданите, юридическите лица 
и държавата. Допълнителни елементи, регла-
ментирани в основните процесуални закони, 
свързани с правораздаването, конкретизират 
предмета на актовете на правораздаването 
и вида им в зависимост от спецификата на 
производството – административно, граждан-
ско, наказателно. Проф. Зиновиева изрично 
подчертава, че няма правна норма, която да 
„освобождава“ съда от излагане на мотиви 
към съдебен акт. Мотивите отразяват логи-
ческата последователност, взаимообвърза-
ността на съжденията и тълкуването на съда, 
които доказват защо последният е приложил 
нормата, която се съдържа в диспозитива 
на неговия акт. Също така не съществува 
изрично конституционно правило, което да 
урежда възможността излагането на мотиви