Държавен вестник, бр. 101, 2005 г., стр. 111

Б Р О Й  101
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  111
Ако резултатът е равен или е над разрешения
максимум на концентрацията и идентификацията
е показала присъствие на няколко редуциращи
агента, тогава е необходимо да се проведе газ хро-
матографско определяне.
5.2. Газова хроматография
5.2.1. Принцип
Меркаптооцетната киселина се отделя от дру-
гите съставки на продукта чрез утаяване с разтвор
на кадмиев диацетат. След метилиране с диазоме-
тан, приготвен in situ или предварително в разтвор
на диетилов етер, метиловото производно на мер-
каптооцетната киселина се определя чрез газотечна
хроматография при използване на метилоктаноат
като вътрешен стандарт.
5.2.2. Реактиви
Всички реактиви трябва да са с квалификация
“за газова хроматография”, а водата бидестилирана.
5.2.2.1. Меркаптооцетна киселина, 98 %.
5.2.2.2. Солна киселина, d420 = 1,19 g/сm3 (ml).
5.2.2.3. Метанол.
5.2.2.4. Кадмиев диацетат дихидрат, 10 % (M/V).
5.2.2.5. Метилоктаноат, 2 % (M/V) разтвор в
метанол.
5.2.2.6. Ацетатен буферен разтвор (рН 5):
Натриев ацетат трихидрат, 77 g.
Ледена оцетна киселина, 27,5 g.
Деминерализирана вода за получаване на кра-
ен обем от 1 l.
5.2.2.7. Солна киселина, 3 М разтвор в мета-
нол (5.2.2.3), приготвен непосредствено преди
употреба.
5.2.2.8. 1-метил-3-нитро-1-нитрозогуанидин.
5.2.2.9. Натриев хидроксид, 5 М разтвор.
5.2.2.10. Йод, 0,05 М стандартен разтвор.
5.2.2.11. Диетилов етер.
5.2.2.12. Разтвор на диазометан, приготвен от
н-метил-н-нитрозотолуен-4-сулфонамид (Fieser,
Reagents for Organic Synthesis (Wiley), 1967).
Полученият разтвор съдържа около 1,5 g диа-
зометан в 100 сm3 (ml) диетилов етер. Тъй като
диазометанът е токсичен и твърде нестабилен газ,
всички експерименти трябва да се провеждат в
мощна камина и да се избягва използването на
стъклария на шлиф (има специални комплекти за
тази цел).
5.2.3. Апаратура
5.2.3.1. Стандартно лабораторно оборудване.
5.2.3.2. Апарат за получаване на диазометан за
метилиране in situ (виж Fales, H.M., Jaouni,T.M.
and Babashak, J.F., Analyt.Chem. 1973, 45, 2302).
5.2.3.3. Апаратура за предварително получава-
не на диазометан (Fieser).
5.2.4. Приготвяне на пробата
В центрофужна епруветка от 50 сm3 (ml) се
претегля достатъчно количество от пробата с
точност 0,001 g, което да съдържа предполагае-
мо количество от 0,05 до 0,07 g меркаптооцетна
киселина.
Подкислява се с няколко капки солна киселина
(5.2.2.2), за да се получи рН около 3.
Прибавят се 5 сm3 (ml) деминерализирана вода
и 10 сm3 (ml) ацетатен буферен разтвор (5.2.2.6).
Проверява се дали рН е около 5 с хартиен pH-
индикатор. След това се прибавят 5 сm3 (ml) разт-
вор на кадмиев диацетат (5.2.2.4).
Изчакват се 10 min и след това се центрофугира
поне 15 min при 4000 rpm. Отстранява се бистрата
течност, която може да съдържа неразтворими
мазнини (в случай на кремообразни продукти). Тези
мазнини не трябва да се бъркат с тиолите, които се
събират като компактна маса на дъното на епру-
ветката. Проверява се да няма утаяване при при-
бавяне на няколко капки разтвор на кадмиев диа-
цетат (5.2.2.4) към бистрата течност.
Ако при предварителната идентификация не е
открито присъствие на редуциращи агенти, раз-
лични от тиолите, йодометрично се проверява дали
присъстващите в бистрата течност тиоли не над-
хвърлят 6 до 8 % от първоначалното количество.
В центрофужната епруветка, съдържаща утай-
ката, се поставят 10 сm3 (ml) метанол (5.2.2.3) и
утайката се диспергира фино чрез разбъркване със
стъклена пръчка. Отново се центрофугира поне 15
min при 4000 rpm. Бистрата течност се отлива и се
проверява за отсъствие на тиоли.
Утайката се промива втори път по същия на-
чин.
В същата епруветка се добавят:
—2 сm3 (ml) разтвор на метилоктаноат (5.2.2.5),
—5 сm3 (ml) солна киселина в метанол (5.2.2.7).
Тиолите се разтварят напълно (малко неразт-
воримо вещество от пълнителя може да остане).
Това е разтвор “С”.
С аликвотна част от този разтвор се проверява
йодометрично дали съдържанието на тиоли е поне
90 % от това, получено по т. 5.1.
5.2.5. Метилиране
Метилирането се провежда или чрез процедура
in situ (5.2.5.1), или с предварително приготвен
разтвор на диазометан (5.2.5.2).
5.2.5.1. Метилиране in situ.
В апарата за метилиране (5.2.3.2), съдържащ 1
сm3 (ml) етер (5.2.2.11), се въвеждат 50 µl разтвор
“С” и се метилира по методика (5.2.3.2) с около 300
mg 1-метил-3-нитро-1-нитрозогуанидин (5.2.2.8).
След 15 min (етерният разтвор трябва да е жълт,
което показва излишък от диазометан) разтворът
на пробата се прехвърля в шишенце от 2 сm3 (ml)
с херметична запушалка. Оставя се в хладилник за
една нощ. Едновременно се метилират две проби.
5.2.5.2. Метилиране с предварително приготвен
разтвор на диазометан.
В колба със запушалка от 5 сm3 (ml) се поставя
1 сm3 (ml) разтвор на диазометан (5.2.2.12) и след
това 50 µl разтвор “С”. Оставя се за една нощ в
хладилник.
5.2.6. Приготвяне на стандарта.
Приготвя се стандартен разтвор от меркаптоо-
цетна киселина (5.2.2.1) с позната концентрация,
съдържащ около 0,06 g чиста меркаптооцетна ки-
селина (5.2.2.1) в 2 сm3 (ml).
Това е разтвор “Е”.
Утаява се, проверява се и се метилира, както е
описано в 5.2.4 и 5.2.5.
5.2.7. Газхроматографски условия
5.2.7.1. Колона
Тип—неръждаема стомана.
Дължина—2 m.
Диаметър—3 mm.
5.2.7.2. 
Пълнеж 
20 % 
дидецилфталат/
Chromosorb WAW, 80 до 100 mesh.