Държавен вестник, бр. 78, 2006 г., стр. 4

С Т Р .  4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  78
Сега в Конституцията е предвидено парла-
ментът и Висшият съдебен съвет при едни и
същи условия и предпоставки да взимат самос-
тоятелни решения. Това би довело до неразре-
шими проблеми—когато различни органи са
натоварени да взимат аналогични решения, те
въобще не ги взимат или ако сторят това, на-
стъпва юридически хаос.
Що се отнася до “надлежната процедура”,
трябва да се има предвид, че тя предполага учас-
тие на заинтересованите страни при взимането
на крайното решение. За жалост в съответст-
вие с това изискване не е предвидена възмож-
ност за защита според чл. 32, ал. 1 от Конститу-
цията. Тази защита изисква при повдигане на
процедура за отстраняване на магистратите да
бъде предвидена изначална възможност да ос-
порят констатациите на парламента. Недопус-
тимо е в тази съществена част на Конституци-
ята превантивната защита да бъде отречена, а
да се набляга на защита пост фактум пред Кон-
ституционния съд.
Във връзка с изложеното съдът намира, че е
нужна защита на Конституцията от самата
Конституция—оспорената разпоредба да бъде
обявена за противоконституционна.
Водим от горното и на основание чл. 149, ал. 1,
т. 2 от Конституцията, Конституционният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционен § 6, т. 1 от
Закона за изменение и допълнение на Конститу-
цията на Република България, с който е създаде-
на нова ал. 4 на чл. 129 (ДВ, бр. 27 от 2006 г.).
Решението е подписано с особено мнение от
съдиите Лазар Груев, Мария Павлова, Емилия
Друмева и Евгени Танчев.
Председателстващ: Васил Гоцев
ОСОБЕНИ МНЕНИЯ
на конституционни съдии
по конституционно дело № 6 от 2006 г.
Лазар Груев
Като цяло абстрактните разсъждения, вър-
ху които се базира решението, звучат добре и са
верни. Проблемът е обаче дали те са относими
към конкретната проблематика на делото.
Отговор на този въпрос може да даде единстве-
но анализът на съответните конституционни
норми—атакуваната разпоредба на чл. 129,
ал. 4 и свързаните с нея норми на основния
закон. А те са пределно ясни.
По принцип председателят на Върховния ка-
сационен съд, председателят на Върховния ад-
министративен съд и главният прокурор се наз-
начават и освобождават от длъжност от пре-
зидента на републиката по предложение на
Висшия съдебен съвет (чл. 129, ал. 2). Кадро-
вите решения за всички останали магистрати
са от компетентността единствено на ВСС
(чл. 129, ал. 1).
Следователно, учредителната власт още при
приемането на Конституцията е предвидила
особен ред за назначаване и освобождаване на
тримата висши магистрати и очевидно е счела,
че няма нарушение на принципа за разделение
на властите, когато орган извън системата на
съдебната власт—в случая президента на репуб-
ликата, взема кадрово решение за нейните ръ-
ководители.
Известно е, че няма работеща конституци-
онна система, която да предвижда и осигурява
абсолютна независимост на която и да е от трите
власти. Същевременно, модерният конституци-
онализъм изисква динамичното равновесие на
властите да се постига чрез сътрудничество и
взаимодействие между тях. Става дума за фун-
кционално взаимодействие, което не заличава,
нито преодолява принципа в името на неговия
антипод—единството на властта.
Взаимодействието и сътрудничеството, от
една страна, и взаимният контрол и възпира-
не—от друга, не следва да водят обаче до обез-
личаване на която и да е от трите власти, до
размиване на нейните собствени отговорнос-
ти или до прехвърляне на специфични право-
мощия на други субекти, нито да накърняват
самостоятелността и независимостта на коя-
то и да е от тях.
Без колебание може да се твърди, че тък-
мо в материята за устройството и формиране-
то на органите на съдебната власт ВНС е под-
чертало именно необходимостта от взаимо-
действие.
Известно е, че половината от членовете на
ВСС се избират от Народното събрание с обик-
новено мнозинство; заседанията му се предсе-
дателстват от министъра на правосъдието, а
както вече беше посочено, членовете му по право
се назначават и освобождават от президента
на републиката по предложение на ВСС.
Същевременно учредителната власт кате-
горично е въвела конституционна недопусти-
мост за въздействие от другите власти при
осъществяване функциите на съдебната власт.
Тези два подхода не си противоречат, а вза-
имно се допълват и в своята цялост изразяват
модерното разбиране на принципа за разде-
ление на властите, основано на сътрудничес-
тво и взаимодействие, от една страна, и неза-
висимост, от друга, като конституционна га-
ранция за осъществяване на основната функ-
ция на съдебната власт—защитата на правата
и законните интереси на гражданите, юриди-
ческите лица и държавата.
Ето защо считам, че при тази конституцион-
на уредба в конкретния случай да се твърди, че
се променя формата на държавно управление, е
пресилено, а и невярно.
В допълнение ще отбележа следното: