Държавен вестник, бр. 14, 2017 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  14
се констатира противоконституционност на 
оспорената разпоредба поради накърняване 
на принципа на правовата държава (в този 
смисъл вж. Решение № 12 от 11.11.2010 г. по 
к. д. № 15/2010 г.).
Правото на труд по чл. 48, ал. 1, изр. 1 от 
Конституцията не е абсолютно и подлежи 
на различни ограничения от обективен и 
субективен характер (вж. Решение № 3 от 
25.09.2002 г. по к. д. № 11/2002 г.). Както вече 
Конституционният съд е имал възможността 
да се произнесе с Решение № 11 от 5.10.2010 г. 
по к. д. № 13/2010 г., единствено съображения 
от конституционен порядък могат да оправдаят 
ограничаване на закрепените в Конститу-
цията права на гражданите. Пак в същото 
решение съдът е изразил разбирането, че не 
всяка цел може да бъде годно основание за 
ограничаване на права, а само цел от същия 
порядък, какъвто Конституцията допуска като 
основание за ограничаване на права, при това 
ограничението трябва да бъде съобразено с 
чл. 57, ал. 1 и 3 от Конституцията. Настоящи-
ят състав на съда не намира причина да се 
отклони от това разбиране. 
Твърдените цели за ограничаване на кон-
ституционното право на освобождаване от 
длъжност поради оставка според Висшия съ-
дебен съвет са реализиране на правомощието 
му за дисциплинарно наказване на съдии, 
прокурори и следователи в съответствие с 
обществените очаквания и лишаването им 
от еднократно парично обезщетение. И двете 
цели нямат характеристиките на основания, с 
които Конституцията свързва възможността за 
ограничаване на права. Административните 
органи за разлика от гражданите нямат пра-
ва, а правомощия, които не могат да бъдат 
противопоставени на основните права на 
гражданите. Още повече, че конституцион-
ното правомощие на Висшия съдебен съвет 
по чл. 129, ал. 1 от Конституцията не е само 
да упражнява дисциплинарната си власт, а да 
освобождава от длъжност съдии, прокурори 
и следователи на всяко едно от изчерпателно 
установените в ал. 3 на същата разпоредба 
основания. В тази насока ограничението 
на правото на свобода на труда, въведено 
с оспорената разпоредба, е несъразмерно в 
светлината на принципа на правовата държава 
по чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
Съдиите, прокурорите и следователите са 
задължени да изпълняват конституционните и 
законовите си задължения. Именно такива са 
обществените очаквания, а не Висшият съдебен 
съвет във всички случаи да реализира възмож-
ността си за дисциплинарното им наказване, 
и то чрез налагане на най-тежкото дисципли-
нарно наказание. Целта на упражняване на 
дисциплинарна власт спрямо несменяемите 
съдии, прокурори и следователи не е уволне-
нието им, а тяхното поправяне и запазване в 
органите на съдебната власт. А и не всички 
съдии, прокурори или следователи, за които 
се твърди, че са допуснали дисциплинарни 
нарушения, трябва да бъдат дисциплинарно 
освободени от длъжност. Ако не бъдат осво-
бодени поради подадена оставка, те обичайно 
не допринасят за подобряване дейността на 
съответния орган на съдебна власт, а точно 
обратното – демотивирани продължават да не 
изпълняват функциите си още дълго време до 
приключване на дисциплинарното производ-
ство, за което време получават възнаграж-
дение. В подобна хипотеза за предпочитане 
е по възможно най-бързия и сигурен начин 
несменяемите съдии, прокурори и следователи 
да бъдат отстранени от органите на съдебната 
власт и този начин е подаването на оставка. 
Юридически неиздържано и житейски невъз-
можно е да се изисква те да продължат да 
заемат длъжността и да изпълняват функциите 
си, след като не искат вече да работят и са 
изразили волята си с подаването на оставка.
Образуването на дисциплинарно производ-
ство срещу съдии, прокурори или следователи 
все още не означава, че то ще приключи с 
дисциплинарно освобождаване от длъжност. 
До влизане в сила на решението за налагане 
на дисциплинарното наказание те се считат 
за невинни в извършването на дисциплинар-
но нарушение, поради което не може да се 
твърди, че подалите междувременно оставка 
действително са допуснали нарушенията по 
чл. 129, ал. 3, т. 5 от Конституцията и че ще 
бъдат дисциплинарно освободени. Настъп-
ването на едно бъдещо несигурно събитие 
не е основание за ограничаване на права, 
закрепени в Конституцията.
Именно оспорената законова разпоредба 
създава колизия между две равнопоставени 
според Конституцията основания за освобож-
даване от длъжност. Както се посочи по-горе, 
подаването на оставка е конституционно право 
на съдия, прокурор или следовател и акт на 
личен избор, поради което са възможни множе-
ство хипотези като израз на колизията между 
оставка и дисциплинарно освобождаване – да 
не подаде оставка и да желае да установи в 
хода на производството, че не е допуснал 
дисциплинарно нарушение; да подаде оставка 
поради обида от несправедливо образувано 
дисциплинарно производство; да желае да 
подаде оставка, защото има възможност да 
започне нова, по-добра работа, а да трябва да 
чака години да приключи дисциплинарното 
производство и пр.
Няма конституционно установена причина 
съдия, прокурор или следовател, срещу когото 
е образувано дисциплинарно производство от 
прекия административен ръководител или 
от Висшия съдебен съвет, да бъде лишен от