Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 13

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
ал. 1 и 2 от Договора за присъединяване, при 
условие че Договорът за създаване на Кон-
ституция за Европа не е в сила на датата на 
присъединяването, условията за приемане на 
България в Съюза са посочени в Акта относно 
условията за присъединяване. С оглед на това 
действащи от приложенията на Договора за 
присъединяване са Актът относно условията 
за присъединяване и Заключителният акт. 
Протоколът относно условията и договоре-
ностите по приемането не е действащ акт. 
Този факт изрично е посочен и от Консти-
туционния съд в Решение № 1 от 2014 г. по 
к.д. № 22/2013 г. Поради това позоваването, 
включително в мотивите на инициативния 
комитет за произвеждане на национален ре-
ферендум, на член 5 от Протокола относно 
условията и договореностите по приемането 
е позоваване на недействащ договор.
Ратифицирани от Народното събрание при 
изискуемото от чл. 85, ал. 2 от Конституцията 
мнозинство са и действащите понастоящем 
Договор за Европейския съюз и Договор за 
функционирането на Европейския съюз (закон 
за ратификация, обн., ДВ, бр. 36 от 2008 г.). 
Тези договори имат статус на първично 
право на Съюза, на автономен източник на 
интеграционния правопорядък, който дейст-
ва самостоятелно и при установени в него 
принципи на взаимодействие с вътрешното 
право на държавата членка (Тълкувателно 
решение № 3 от 2004 г. по к.д. № 3/2004 г.; 
Решение № 3 от 2012 г. по к.д. № 12/2011 г.; 
Решение № 1 от 2014 г. по к.д. № 22/2013 г.; 
Тълкувателно решение № 7 от 2018 г. по к.д. 
№ 7/2017 г.). 
Нито в статуса си на международни догово-
ри, нито в този на първично право на Съюза 
Договорът за присъединяване на България, 
Договорът за Европейския съюз и Договорът 
за функционирането на Европейския съюз 
могат да бъдат едностранно изменяни от 
българския парламент. Съгласно член 2 от 
Акта относно условията за присъединяване 
от датата на присъединяване разпоредбите 
на Учредителните договори (относими към 
датата на присъединяването са Договорът за 
Европейския съюз и Договорът за създаване на 
Европейската общност, а понастоящем – До-
говорът за Европейския съюз и Договорът 
за функционирането на Европейския съюз) 
са задължителни за България и се прилагат 
при условията, предвидени в договорите и в 
този акт. Съгласно член 48 ДЕС изменение на 
Договорите (Договора за Европейския съюз и 
Договора за функционирането на Европейския 
съюз) е възможно при спазване на изрично 
установена процедура, която изисква свикване 
на нарочен Конвент, съставен от представители 
на националните парламенти, на държавните 
или правителствените ръководители на дър-
жавите членки, на Европейския парламент 
и на Комисията (§ 3) или чрез Конференция 
на представителите на правителствата на 
държавите членки, свикана от Европейския 
съвет (§ 4, ал. 1), като измененията влизат в 
сила, след като бъдат ратифицирани от всички 
държави членки в съответствие с конститу-
ционните им изисквания (§ 4, ал. 2 – член 
48 ДЕС).
Следователно, както приема Конституци-
онният съд в Решение № 1 от 2014 г. по к.д. 
№ 22/2013 г., Народното събрание не разполага 
„с правомощие да спира едностранно дейст-
вието“ на Договора за присъединяване, както 
и няма правомощие със свой едностранен 
акт да предизвика промяна в този договор, 
защото в него „няма предвиден и ред за едно-
странно изменение или спиране на действието 
на договора“ по отношение на предмета на 
конституционното дело. От това разбиране 
за правомощието на Народното събрание по 
отношение на Договора за присъединяване, с 
позоваване на разпоредбата на чл. 85, ал. 3 от 
Конституцията и съдържанието на Договора 
за присъединяване, Конституционният съд не 
намира основание да се отклони в настоящото 
производство. С оглед на обвързаността на 
преценката за конституционосъобразност на 
допустимостта на националния референдум с 
правомощията на Народното събрание, т.е. в 
пределите на законодателната власт, установе-
ни от Конституцията, следва, че и суверенът 
при пряко осъществяване на държавната власт 
не би могъл да предизвика изменение в тези 
договори чрез национален референдум.
Що се отнася конкретно до поетото с член 
5 от Акта относно условията за присъединя-
ване задължение на България от датата на 
присъединяване, т.е. от 1.01.2007 г., да участва 
в икономическия и паричен съюз като държава 
членка с дерогация по смисъла на член 122 
от Договора за създаването на Европейската 
общност, понастоящем член 139 и 140 ДФЕС, е 
необходимо да се посочи, че „държави членки 
с дерогация“ съгласно член 139, § 1 ДФЕС са 
тези, за които Съветът не е решил, че отго-
варят на установените в член 140, § 1 ДФЕС 
критерии за приемане на еврото. Решението 
за отпадане на дерогацията, т.е. за изпълнение 
на критериите, Съветът съгласно член 140, § 2 
ДФЕС взема по предложение на Комисията 
след консултация с Европейския парламент, 
след обсъждане в Европейския съюз и след 
препоръка от квалифицирано мнозинство от 
държавите членки, чиято парична единица 
е еврото. 
От установените в тези разпоредби на До-
говора за функционирането на Европейския 
съюз критерии, компетентност и процедура 
е видно, че в договор, който от гледна точка 
на чл. 85, ал. 1, т. 9 и ал. 3 от Конституция-
та е международен договор, ратифициран от 
Народното събрание при специалните усло-