Държавен вестник, бр. 32, 2024 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
Считам, че даденото в точка 3 на Тълку­
вателно решение № 3 от 2020 г. тълкуване 
следва да се прилага при отчитане на раз­
личията между една нормоизменяща и една 
нормоотменяща разпоредба (при уточнението 
за спецификата на нормоизменящата раз­
поредба, която съдържа и нормоотменяща, 
и нормосъздаваща част) и при отчитане на 
даденото в точка 2 на същото тълкувателно 
решение тълкуване за действието на решени­
ето на Конституционния съд по отношение на 
правоотношения, предмет на висящи съдебни 
производства. 
Според мен, тълкуването в точка 3 на 
тълкувателното решение не отчита факта, 
че при нормоотменящата разпоредба, която 
само отменя законова разпоредба, без да съз­
дава експлицитно нова позитивно установена 
правна уредба, неприлагането на установената 
противоконституционна разпоредба, каквото е 
конституционното изискване на чл. 151, ал. 2, 
изр. 3, би могло да се осъществи единствено 
чрез прилагане на отменената разпоредба. При 
една нормоотменяща разпоредба, каквато е 
разпоредбата на § 1 ЗИДСК, конституционното 
изискване за нейното неприлагане, при уста­
новена противоконституционност, не би могло 
да се осъществи по начин, идентичен с начина 
при установена противоконституционност 
на една нормоизменяща разпоредба, защото 
просто няма какво да „не се прилага“. Именно 
липсата на позитивно установена приложима 
правна уредба (нейната отмяна) е това, което 
е противоконституционно и това налага не­
прилагането на тази противоконституционна 
отмяна да бъде осигурено чрез прилагане на 
отменената разпоредба. Противното би значе­
ло да се изключи приложимостта на чл. 151, 
ал. 2, изр. 3 от Конституцията към обявените 
за противоконституционни отменителни раз­
поредби (както сочи в особеното си мнение 
към точка 3 на Тълкувателно решение № 3 от 
2020 г. съдия Георги Ангелов). Разпоредбата на 
чл. 151, ал. 2, изр. 3 от Конституцията изисква 
да не се прилага противоконституционната 
разпоредба, без да урежда в какво точно 
следва да се изрази това неприлагане – дали 
в преустановяване на правното действие на 
нормоизменящия противоконституционен 
закон, или в прилагане на отменения закон 
от противоконституционния отменящ закон. 
Конституционното изискване е да не се при­
лага противоконституционната уредба.
Наред с даденото в точка 3 на Тълкувателно 
решение № 3 от 2020 г. тълкуване Конституци­
онният съд, в точка 2 на същото тълкувателно 
решение, изрично сочи, че „По отношение 
на заварените от решението на Конституци­
онния съд неприключили правоотношения и 
правоотношения, предмет на висящи съдеб­
ни производства, противоконституционният 
закон не се прилага. Народното събрание 
урежда правните последици от прилагане­
то на обявения за противоконституционен 
закон“. Това разбиране Конституционният 
съд извежда, като приема, че „решението 
на Конституционния съд действа занапред, 
като „отнема“ регулативната способност на 
обявената за противоконституционна уредба 
и така въздейства върху правния резултат“. 
Съдът нито в мотивите, нито в диспозитива по 
точка 2 на решението установява изключение 
от приетото неприлагане на противоконститу­
ционния отменителен закон поради различно 
съдържание на конституционното понятие 
„не се прилага“ по отношение на обявения за 
противоконституционен отменителен и на обя­
вения за противоконституционен изменителен 
закон, а приема, че „Конституцията очевидно 
цели да осуети решаването на висящото дело 
съобразно един твърдян противоконституцио­
нен, порочен закон и затова постановява то да 
бъде спряно, за да се изчака произнасянето на 
Конституционния съд“, както и че „Прилага­
нето на обявения за противоконституционен 
закон към висящо производство е в проти­
воречие с принципа на върховенството на 
Конституцията и нарушава забраната на чл. 5, 
ал. 1 – никой закон не може да противоречи 
на Конституцията, ако противоречи, той не е 
част от правната система, а следователно не 
е приложимо право – което единствено има 
значение за решаването на правни спорове“. 
Съдът приема също в мотивите на решение­
то по точка 2, че „правната сигурност не се 
отнася до релативна стабилност на правния 
ред, основана на законност, а е сигурност, 
основана единствено на валиден закон“. 
Така установеното в точки 2 и 3 на Тъл­
кувателно решение № 3 от 2020 г. и обосно­
ваването на постановеното определение за 
недопустимост на искането, с което съдът е 
сезиран, само с установеното в точка 3, счи­
там, че лишава от възможност Конституцион­
ния съд в хипотеза като тази по настоящото 
дело, когато е сезиран от субект по чл. 150, 
ал. 2, да извърши контрол за конституцио­
носъобразност на отменителен закон, чрез 
който не се създава експлицитно нова правна 
уредба, защото никога няма да е изпълнено 
изискването отговорът на искането „да има 
ефект за разрешаването на правния спор, по 
повод на който е сезиран Конституционният 
съд“ с оглед на приетата липса на „възста­
новителен ефект“. Това обаче, както приема 
в мотивите по точка 2 на тълкувателното 
решение Конституционният съд, би могло да 
доведе до обвързване на сезиращия съд „да 
разреши спора съобразно обявения за проти­
воконституционен материален закон“, което 
„би означавало да се отрече принципът на 
върховенството на Конституцията, принципът 
на правовата държава, принципът на непос­
редственото действие на конституционните 
разпоредби“.
По изложеното считам, че съдът трябва­
ше да допусне за разглеждане по същество 
искането на сезиращия съд. Какъв би бил