Държавен вестник, бр. 28, 2012 г., стр. 7

БРОЙ  28	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
се установява съгласно чл. 24 от закона при 
наличието на дейност като щатен или нещатен 
служител или секретен сътрудник на органите 
по чл. 1. Обстоятелството по чл. 24 от зако­
на се установява въз основа на документи, 
съдържащи се в информационните фондове, 
които са различни за щатен служител, за 
нещатен служител и за секретен сътрудник и 
са изброени съответно в т. 1, 2 и 3 на чл. 25 
от закона. Според оспорената разпоредба 
на чл. 25, т. 3 ЗДРДОПБГДСРСБНА обсто­
ятелството по чл. 24 за дейност на секретен 
сътрудник се установява освен с документи, 
собственоръчно написани или подписани от 
него, и със следните документи, съдържащи 
се в информационните фондове „документи от 
ръководилия го щатен или нещатен служител, 
както и наличие на данни за лицето в спра­
вочните масиви (регистрационни дневници и 
картотеки), протоколите за унищожаване или 
други информационни носители“. 
Съгласно Решение на Народното събрание 
(ДВ, бр. 86 от 1994 г.) сведенията за организаци­
ята, методите и средствата при изпълнение на 
специфичните задачи на органите на Държавна 
сигурност, както и агентурната информация 
на тези органи, отнасящи се или свързани с 
периода до 13 октомври 1991 г., не се считат 
съставляващи държавна тайна по смисъла 
на точки 19 и 20 от Списъка на фактите, 
сведенията и предметите, които съставляват 
държавна тайна на Република България. За 
разлика от Закона за достъп до документите 
на бившата Държавна сигурност и бившето 
Разузнавателно управление на Генералния щаб 
(обн., ДВ, бр. 63 от 1997 г.; загл. изм., бр. 24 от 
2001 г.; отм., бр. 45 от 2002 г.) философията на 
ЗДРДОПБГДСРСБНА, видно от съдържанието 
му, от мотивите за приемане и от изказва­
нията по време на приемането му, е да се 
отворят посочените документи на Държавна 
сигурност и на разузнавателните служби на 
Българската народна армия и да се обяви 
принадлежност към посочените служби на 
всички лица по чл. 3 от закона, с изключение 
на лицата по чл. 30, ал. 1 и чл. 32, ал. 1 от 
закона. Същественият момент, който неви­
наги се отчита, е, че ЗДРДОПБГДСРСБНА 
работи с публични документи, до които 
достъпът е свободен за лицата по чл. 31 от 
закона. Предвид това оповестяването на лица 
с принадлежност към Държавна сигурност 
и разузнавателните служби на Българската 
народна армия в качеството им на секретни 
сътрудници може да се извърши и по други 
начини, поради което е удачно и правилно 
принадлежността да се установява от неза­
висим държавен орган.
Законът предвижда обявяване на принад­
лежност на лицата по чл. 3 към Държавна 
сигурност и разузнавателните служби на 
Българската народна армия, а не на реалната 
конкретна дейност на тези лица в полза на 
посочените служби. Това е видно от наиме­
нованието на закона и от предмета на регу­
лиране (чл. 1, ал. 1 и 2), от правомощията 
на комисията (чл. 9, т. 2), от предмета на 
доказване (чл. 24), от задължителното уста­
новяване на принадлежност към органите 
или от установяване в рамките на предвари­
телна проверка (чл. 26, ал. 1 и чл. 27, ал. 1), 
от съдържанието на решението на комисията 
(чл. 29, ал. 1). Законодателят използва поняти­
ето „принадлежност“, което означава качество 
на някой да бъде част от състава на нещо. 
Той не възлага на комисията правомощие да 
прави оценка на лицата, за които установява 
принадлежност при извършената проверка по 
наличните документи. Комисията не извършва 
оценъчна дейност кое от лицата е работило в 
полза на националната сигурност, в борбата 
против тероризма и пр. или кое е извършвало 
дейност по доставяне на друг вид сведения.
Вносителите на искането не оспорват фи­
лософията и основните положения в закона, 
а само част от разпоредбата на чл. 25, т. 3 
ЗДРДОПБГДСРСБНА с твърдение за проти­
воконституционност поради противоречие с 
чл. 56 и 57 от Конституцията, без да посочват 
конкретните алинеи.
Разпоредбата на чл. 56, ал. 1 от Основния 
закон гарантира правото на всеки гражданин 
на защита, когато са нарушени или застрашени 
негови права или законни интереси. Право­
то на защита по чл. 56 от Конституцията е 
лично, основно и всеобщо право на гражда­
ните (в този смисъл Решение № 3 от 17 май 
1994 г. по к.д. № 1 от 1994 г., Решение № 11 
от 30 април 1998 г. по к.д. № 10 от 1998 г.). То 
е самостоятелно конституционно право и по 
същността си е процесуално право, защото 
служи като гаранция на предхождащите го в 
Конституцията материални основни права и 
законни интереси. Независимо че правото на 
защита е основно и самостоятелно право на 
всеки гражданин, разпоредбата на чл. 56 от 
Конституцията обикновено действа едновре­
менно с други конституционни разпоредби. 
Нарушение на чл. 56 от Основния закон има, 
когато е нарушено или застрашено друго 
основно конституционно право или законни 
интереси. Вносителите на искането не посочват 
кое друго конституционно право е нарушено с 
оспорената законова разпоредба. Поради това 
то трябва да се изведе от Конституционния 
съд от обстоятелствената част на искането, 
защото Съдът е обвързан от чл. 22, ал. 1 ЗКС 
да се произнесе само по направеното искане, 
но не е ограничен от посоченото в него ос­
нование за несъответствие с Конституцията.
В искането не е конкретизирано и на коя 
част от чл. 57 от Конституцията противоречи 
оспорената разпоредба – на алинея 1, която 
прокламира неотменимост на основните