Държавен вестник, бр. 38, 2025 г., стр. 17

БРОЙ  38	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17   
основава на събрания доказателствен мате­
риал по делото и на закона“ (Решение № 3 от 
2015 г. по к.д № 13/2014 г.). Това ще рече, че 
„(о)тделният съдия, прокурор или следовател 
в рамките на своята компетентност решава 
въпросите по делата, които са му възложени, 
на основата на вътрешната си убеденост за 
релевантните факти и приложимото право“ 
(Решение № 3 от 2018 г. по к.д. № 9/2017 г.). 
Конституционосъобразната правна уред­
ба следва да съдържа всички необходими 
предпоставки органите на съдебната власт 
да осъществяват в пълнота правомощията 
си по Конституция без намеса или влияние 
от други власти. В този контекст налагането 
на всяко едно административно наказание 
е дейност, извършвана от правоприлагащи­
те органи, която е предшествана от изяс­
няването на множество въпроси относно 
съставомерността на конкретното деяние, 
вида на административното нарушение, 
правната квалификация, формата на вина и 
други. Освен това индивидуализацията на 
административнонаказателната отговорност 
изисква и отчитане на редица фактически 
обстоятелства, които определят степента 
на обществена опасност на нарушението 
и на дееца – липса или наличие на причи­
нени вреди, време и място на извършване, 
подбудите и личността на дееца, неговото 
семейно положение, здравословно състояние 
и други, които могат да бъдат определени 
като смекчаващи или отегчаващи обстоятел­
ства. Всички тези действия като елемент от 
решаващата дейност на правоприлагащите 
органи е недопустимо да бъдат извършени 
от законодателя, тъй като не са включени в 
рамките на неговата компетентност по Кон­
ституция, а са предоставени на органите на 
съдебната власт и, в предвидените от закона 
случаи – на административнонаказващите 
органи. 
В този смисъл, с въведената в оспорения 
чл. 189з ЗДвП генерализирана забрана, ли­
шаваща административнонаказващия орган 
и съда от правомощието да заменят адми­
нистративното наказание с предупреждение, 
законодателят излиза извън конституционно 
установените граници на своята компетент­
ност. В нарушение на принципа на разделение 
на властите, прогласен в чл. 8 от Конститу­
цията, той осъществява недопустима намеса 
в чужди правомощия, тъй като предвижда 
генерализирано ограничение по отношение 
на правоприлагащите органи да изпълняват 
функциите си в рамките на административ­
нонаказателния процес. 
Чрез оспорената разпоредба на чл. 189з 
ЗДвП законодателят изначално определя, 
че всеки нарушител на ЗДвП по презумп­
ция извършва немаловажно нарушение, без 
значение на конкретните обстоятелства на 
извършването му, тежестта на извършеното 
противоправно деяние, формата на вината, 
мотивите и подбудите, характеристиките на 
личността на дееца и други, т.е. всички факти­
чески и правни обстоятелства от значение за 
решаването на делото, по отношение на които 
съдебният състав следва да формира вътрешно 
убеждение. В резултат на това законодателят 
на практика прегражда достъпа на наказа­
ните лица до съд, който има компетентност 
в пълнота да провери законосъобразността 
и справедливостта на наложеното наказание 
и да извърши неговата индивидуализация. 
Наложеното с разпоредбата на чл. 189з ЗДвП 
ограничение за административнонаказващия 
орган и за съда по отношение на възмож­
ността им да определят наказателна реакция, 
адекватна на обстоятелствата на деянието и 
личността на дееца, води до невъзможност да 
се реализира правото на справедлив съдебен 
процес. Според утвърдената конституционна 
практика това нарушава правото на защита по 
смисъла на чл. 56 във вр. с чл. 122, ал. 2 от 
Конституцията. Правилната индивидуализа­
ция на административнонаказателната отго­
ворност изисква съблюдаване на принципите 
на справедливост и хуманност. Налагането 
на административно наказание не е, а и не 
следва да бъде, самоцел на държавата – то 
трябва преди всичко да е в съответствие с 
тежестта на извършеното административно 
нарушение.
Разпоредбата на чл. 189з ЗДвП чрез своята 
обща забрана, без да въвежда ясен крите­
рий за диференциране на отговорността, 
ограничава възможността административ­
нонаказателната отговорност да се гра­
дира пропорционално на индивидуалните 
характеристики на деянието и на неговата 
обществена опасност, както и отчитането на 
смекчаващи отговорността обстоятелства, 
които ЗАНН предвижда (чл. 27), а когато 
бъдат установени предпоставките на чл. 28 
ЗАНН – деецът да бъде освободен от адми­
нистративнонаказателна отговорност. Такова 
законодателно решение е в противоречие с 
конституционните принципи, осигуряващи 
провеждането на справедлив съдебен процес, 
чиято цел е да бъде наложена точната мяра 
за обществено въздействие за извършено 
нарушение. Правоприлагащите органи из­
вършват индивидуализация на наказанието за 
конкретно противоправно деяние, чрез която 
се гарантира неговата съразмерност и спра­
ведливост. Индивидуализацията позволява то 
да окаже възпитателно и предупредително 
въздействие върху извършителя и общество­
то, а не да се прояви само като репресия 
върху дееца. Конституционният съд отстоява 
позицията, че „… дискреционната власт на 
съдилищата е потребна, за да се постигне осъ­
размеряване във всеки конкретен случай на