Държавен вестник, бр. 94, 2002 г., стр. 13

Б Р О Й  94
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  13
служебна тайна чрез отказване, прекратяване
или отнемане на разрешение за достъп до нея,
несъмнено са от малкото, при които се оправ-
дава ограничението на съдебен контрол върху
административните актове съгласно чл. 120,
ал. 2 от Конституцията. Законодателят е имал
предвид изключително поверителния характер
на сведенията, във връзка с които са издадени
посочените актове. Разкриването на самите тях
и на източниците, чрез които са събрани, без
което не би могло да протече производството в
един съдебен процес, могат да застрашат наци-
оналната сигурност.
Член 35, ал. 1, чл. 37, ал. 2 и чл. 44, ал. 2 от
Конституцията създават ограничения на ня-
кои от прокламираните в нея основни права на
гражданите, като избор на местожителство,
придвижване в страната и напускането є, сво-
бода на съвестта и вероизповеданията и пра-
вото на сдружаване, когато това е в интерес на
националната сигурност. Пред основните лич-
ни права на гражданите и интересите на нацио-
налната сигурност, които засягат цялото об-
щество, законодателят е предпочел последни-
те. Защитена е конституционна ценност, коя-
то е по-значима.
Затова и чл. 57, ал. 5, чл. 59, ал. 5, чл. 60, ал. 5,
чл. 68, 69, чл. 88, ал. 2 и чл. 109 ЗЗКИ не проти-
воречат на Конституцията.
4. По искането за установяване противокон-
ституционността на § 37 от преходните и зак-
лючителните разпоредби на Закона за защита
на класифицираната информация.
При гласуването дали § 37 ПЗРЗЗКИ проти-
воречи на Конституцията не се получи мнозин-
ство на гласовете. Поради това искането на
народните представители трябва да бъде отх-
върлено. Липсата на мнозинство за която и да
е от двете тези възпрепятства съда да изготви
общи мотиви на решението в тази му част.
Поради това становищата на двете групи кон-
ституционни съдии се излагат поотделно.
Според съдиите Георги Марков, Димитър
Гочев, Тодор Тодоров, Стефанка Стоянова,
Румен Янков и Пенка Томчева искането трябва
да се отхвърли по следните съображения:
С оспорената разпоредба се отменя Законът
за достъп до документите на бившата Държав-
на сигурност и бившето Разузнавателно управ-
ление на Генералния щаб. Според подателите
на искането отмяната на закона нарушава пра-
вото на информация, поради което е противо-
конституционна.
Искането е неоснователно. Правото на за-
конодателя да отменя закони досега не е оспор-
вано в никоя от известните на съда правни сис-
теми. Изричната отмяна на закон е основен и
повсеместно признат способ за прекратяване
на действието на правни норми по съображе-
ния от законодателна целесъобразност. Това
право изрично е посочено и в чл. 84, т. 1 от
Конституцията на Република България.
Поначало е съмнително доколко отменител-
ната норма може да бъде предмет на конституци-
онен контрол по същество, доколкото нейната
диспозиция няма собствено съдържание освен
простия акт на отмяната. Да се признае правото
на съда да преценява необходимостта от вече
отменени закони, чието съществуване не е пред-
видено изрично в Конституцията, означава да му
се признае функция на позитивен законодател,
нещо недопустимо по която и да е правна систе-
ма. Необходимостта от съществуването на един
закон, който не е изрично предписан от Консти-
туцията (виж § 3, ал. 3 от преходните и заключи-
телните разпоредби на Конституцията), е поли-
тически въпрос и неговото решаване е от компе-
тентността на този орган, който изразява волята
на политически формиралото се мнозинство при
спазване на демократичните процедури, т. е.
Народното събрание. Съгласно чл. 149, ал. 1, т. 2
от Конституцията съдът е компетентен да се про-
изнася единствено върху приети закони, но не и
да предписва приемането (съществуването) на
конкретни закони. Единствено парламентът е
суверенен да прецени кои категории обществени
отношения следва да бъдат уредени с отделен
закон, както и действието във времето на такъв
закон, по правило конституционосъобразен. Съ-
дът няма такава компетенция по Конституция и
той не може да си я присвои и по това дело.
Обстоятелството, че отмененият закон е
издържал проверка за конституционосъобраз-
ност, е без правно значение в случая. Безсмис-
лено е да се смесват два коренно различни въп-
роса—а) дали отмененият закон е бил съобра-
зен с Конституцията, въпрос, по който единст-
вено компетентен да се произнесе е Конститу-
ционният съд, и б) дали съществуването на този
закон е все още необходимо и какви съображе-
ния за законодателна целесъобразност обосно-
вават неговото запазване или отмяна, въпрос
от изключителната компетентност на Народ-
ното събрание. Конституцията в чл. 84, т. 1 не
ограничава законодателя с изискване за отмя-
на единствено на противоконституционни за-
кони. По правило Народното събрание отменя
закони, които са конституционосъобразни.
В този ред на мисли следва да се отбележи,
че също така безсмислено е да се черпят аргу-
менти от съответствието на отмяната с други
действащи закони и възможните противоречия
между тях. Конституционният съд проверява
единствено съответствието на оспорената нор-
ма с Конституцията. Той не проверява съответ-
ствието или несъответствието на тази отмяна с
други закони. Възможната несъгласуваност
между различни законови норми може да бъде
основание за противоконституционност единс-
твено в случаите, когато тази несъгласуваност
води до нарушаване на конституционни прин-
ципи и норми. Във всички останали случаи та-
кава несъгласуваност е проблем на законода-
телното усъвършенстване и може да бъде пре-
одоляна с последващи законодателни актове.