Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 27

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27  
ни дела, а не, че всички дела трябва да бъдат 
разгледани в две съдебни инстанции (Решение 
№ 27 от 1998 г. по к.д. № 20/1998 г., Решение 
№ 16 от 1998 г. по к. д. № 7/1998 г., Решение 
№ 9 от 2002 г. по к. д. 15/2002 г., Решение № 4 
от 16.06.2009 г. по к. д. № 4/2009 г., Решение 
№ 6 от 2018 г. по к. д. № 10/2017 г.). Въведените 
изключения с оспорваните разпоредби на спе-
циалните закони не противоречат на чл. 125 
от Конституцията. Конституционният съд 
подчертава, че както Върховният касационен 
съд, така и Върховният административен съд 
осъществяват своите правомощия по чл. 124 и 
чл. 125 от Конституцията преди всичко чрез 
своята тълкувателна дейност (Решение № 27 
от 1998 г. по к. д. № 20/1998 г., Решение № 9 
от 24.10.2002 г. по к. д. № 15/2002 г., Решение 
№ 2 от 2005 г. по к. д. № 9/2004 г.). Консти-
туционният съд счита, че едноинстанцион-
ността на съдебния административен процес 
по определени дела е оправдано с достатъчно 
значима конституционна цел законодателно 
разрешение – освобождаване на ресурс на ВАС 
за гарантиране на основната му функция по 
чл. 125, ал. 1 от Конституцията. Стесняването 
на кръга на съдебните актове, които могат 
да бъдат обжалвани по касационен ред, има 
за цел облекчаването на ВАС от прекомерна 
натовареност и му позволява пълноценно да 
изпълнява функциите си по върховен съдебен 
надзор за точното и еднаквото прилагане на 
законите. Същевременно едноинстанционното 
съдебно производство по определени дела не 
засяга същината на правото на защита на 
гражданите, тъй като достъпът до съд е га-
рантиран, без да се накърняват стандартите 
на Конституцията и на КЗПЧОС.
Предвид тези съображения Конституцион-
ният съд намира, че чл. 20а, ал. 3, изр. 2 ЗОЗЗ; 
чл. 24а, изр. 2 ЗОЗЗ; чл. 38, ал. 2, изр. 2 ЗОЗЗ; 
чл. 75, ал. 9, изр. 3 ЗПБ; чл. 25, ал. 2, изр. 3 
ЗПП; чл. 44, ал. 6, изр. 2 ЗПП; чл. 119 КСО 
в частта „с изключение на постановените по 
жалби срещу актовете по чл. 117, ал. 1, т. 2, 
буква „е“; чл. 40, ал. 3 ЗДОИ; чл. 13, ал. 6, 
изр. 2 и ал. 7, изр. 2 ЗСП; чл. 10, ал. 6, изр. 2 
ЗСПД; чл. 14а, ал. 1, изр. 3 ЗСПД и чл. 160, 
ал. 6, изр. 2 ДОПК не противоречат на Кон-
ституцията и на чл. 6, § 1 КЗПЧОС.
6. Относно разпоредбата на чл. 192а, из-
речение второ АПК 
Народните представители оспорват раз-
поредбата на чл. 192а, изречение второ АПК 
с аргументите, че тя противоречи на чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията и поставя държавата 
в неоправдано привилегировано положение. 
Според вносителите оспорената разпоредба 
създава възможност държавата чрез органите 
на изпълнителната власт да издава подза-
конови нормативни актове в противоречие 
с действащия материален закон и въпреки 
това физическите и юридическите лица да 
не могат да ги оспорят успешно пред съд по-
ради това, че в хода на фазата по съдебното 
обжалване държавата може да интервенира 
законодателно и да санира недействителния 
подзаконов нормативен акт (нищожен или 
унищожаем), след което съдът ще бъде длъжен 
да прецени законосъобразността на атакува-
ния подзаконов нормативен акт към момента 
на постановяване на съдебното решение и 
съответно да се произнесе, че същият е вече 
законосъобразен.
Становище по този въпрос са изразили 
единствено главният прокурор, според когото 
искането е основателно, и Сдружението на 
администрацията в органите на съдебната 
власт, което намира разпоредбата за консти-
туционосъобразна. 
Конституционният съд установи следното:
Съдебният контрол за законосъобразност 
на подзаконовите административни актове е 
израз на правозащитната функция във всяка 
правова държава и чрез него се гарантира съ-
дебна защита на правата и законните интереси 
на гражданите (чл. 4, ал. 1 и чл. 117, ал. 1 от 
Конституцията) (Решение № 13 от 1993 г. по 
к. д. № 13/1993 г., Решение № 1 от 2012 г. по 
к. д. № 10/2011 г.). По дефиниция тези актове 
съдържат административноправни норми, ко-
ито се отнасят за неопределен и неограничен 
брой адресати и имат многократно действие 
(чл. 75, ал. 1 АПК). Съдебното оспорване на 
подзаконови нормативни актове се осъщест-
вява по реда на раздел III от глава десета на 
АПК (чл. 185 – 196). В него не са посочени 
основанията за оспорване на тези актове, но 
по силата на препращащата норма на чл. 196 
АПК са приложими основанията за оспорване 
на индивидуалните административни актове 
по чл. 146, при отчитане на спецификите, 
свързани с производството по издаването и 
правната им природа. Съгласно разпоредбата 
на т. 4 на чл. 146 АПК едно от основанията 
за атакуване на тези актове е противоречието 
им с материалноправни разпоредби.
С новосъздадения чл. 192а, изречение второ 
АПК законодателят изрично посочва момента, 
към който съдът извършва проверка на мате-
риалната законосъобразност на подзаконови 
нормативни актове – това е моментът на 
постановяване на съдебното решение.
Принципно положение е, че съответстви-
ето на административния акт с материалния 
закон се преценява към момента на издава-
нето му (чл. 142, ал. 1 АПК). Подзаконовите 
нормативни актове обаче не изчерпват дейст-
вието си с еднократното им прилагане. Те 
са източник на общозадължителни правни 
правила, с които трябва да се съобразяват 
другите нормативни административни актове 
от по-ниска степен, както и общите и инди-
видуалните административни актове. Подза-
коновият нормативен акт няма самостоятелен