Държавен вестник, бр. 32, 2019 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
пренасянето към едната категория данъци на 
елементи, присъщи на другата. Конституци-
онният съд не намира основание да отстъпи 
от последователната си практика, според 
която размерът на данъка върху недвижими 
имоти „се обуславя от стойността на обекта, 
която не се влияе от това, за какви нужди 
се използва“, а „начинът на използване не 
е елемент от стойността“ (Решение № 9 от 
1996 г. по к.д. № 9/1996 г.).
Новата редакция на разпоредбата на чл. 22 
ЗМДТ предвижда прилагане на по-високи 
ставки, когато за съответната година имотите 
не са основно жилище на данъчно задълже-
ното лице, не са отдадени под наем и не са 
регистрирани като места за настаняване по 
смисъла на Закона за туризма. С това раз-
мерът на данъка се поставя в зависимост от 
елементи, неприсъщи на имуществения данък. 
Смесването на елементите на данъка върху 
недвижими имоти като имуществен данък с 
елементите на подоходните данъци може да 
бъде ясно установено и от мотивите, с които 
народни представители внасят между първото 
и второто гласуване промени в чл. 22 ЗМДТ 
(чрез допълнения в Закона за изменение и 
допълнение на Закона за корпоративното 
подоходно облагане). Водещото съображение 
на вносителите е, че с предвидената диферен-
цирана ставка се ликвидира съществуваща 
неравнопоставеност, тъй като собствениците, 
които отдават под наем имоти в курорти, ос-
вен данък върху недвижимите имоти плащат 
и туристически данък/патентен данък или 
респ. подоходен данък по Закона за данъците 
върху доходите на физическите лица (ЗДДФЛ) 
за доходите от наем. Подобно съображение 
може да бъде отнесено към определянето 
на данъчни облекчения или към подоходен 
данък, но не и към определянето на размера 
на имуществен данък.
Въпреки заявения стремеж за постигане на 
равнопоставеност между две категории данъч-
ни субекти – лицата, които отдават имот под 
наем, и тези, които не отдават имот под наем, 
оспорената разпоредба на чл. 22 ЗМДТ води 
до несправедлив резултат в противоречие с 
духа и буквата и на чл. 6, ал. 2 от Конститу-
цията. Лицата, които не получават доходи от 
наем, ще дължат данък за имота си в по-висок 
размер от лицата, които получават доходи 
от своя имот. Не може да се приеме тезата 
на министъра на финансите в писменото му 
становище по делото, че изменението в закона 
е насочено към „справедливо облагане“, тъй 
като данък по ЗДДФЛ и патентен данък се 
дължат в резултат на избора на собствениците 
на тези имоти относно ползването им и на 
получения доход. Регистрацията на имотите 
по чл. 61, ал. 2 от Закона за туризма (ЗТ) се 
прави от лица, които извършват туристическа 
дейност (по чл. 3 ЗТ), т.е. имотът се използва 
за туроператорска и друга предвидена дейност, 
респ. самите имоти в обхвата на чл. 3, ал. 3 
ЗМДТ са туристически обекти, поради което 
по ЗМДТ, раздел VІ, собственикът им (но не 
и самият имот – арг. от чл. 61з ЗМДТ) се об-
лага с патентен данък (и именно „за доходите 
си“). В приложение № 4 към закона изрично е 
посочено кои дейности подлежат на облагане 
с такъв данък и в какви размери. Доходите 
на лицата от имотите, отдавани под наем, от 
своя страна, се облагат по реда на ЗДДФЛ, 
при което несъмнено се облага именно дохо-
дът, а не имотът (като имущество). И в двата 
случая определяща е волята на собственика 
на имота да потърси доход от него, което, от 
своя страна, предопределя и вида подоходен 
данък, който се дължи. 
Поради това няма конституционно осно-
вание идеята на законодателя за „равнопос­
тавеност“ на двата вида собственици, раз-
граничими според това как използват имота 
си (за доход или не). Начинът на използване 
на имота не е елемент от неговата стойност 
(Решение № 9 от 1996 г. по к.д. № 9/1996 г.), 
от която зависи облагането му с имуществен 
данък. Правото на собственост върху жилищен 
имот има един и същи обем както когато 
имотът се използва за жилищни нужди, така 
и когато се използва за осигуряване на доход. 
Респективно използването на имота като из-
точник на доход поставя дохода, но не и самия 
имот, в режим на облагане с друг, „подоходен“ 
данък. Това, че данъчно задълженото лице 
е едно и също, по никакъв начин не може 
да доведе до смесването на функциите на 
двата вида данъчно облагане. Не е годна да 
промени изложеното принципно разбиране 
евентуалната воля на законодателя да стиму-
лира „използването на имотите в курортите 
с курортни цели“ (респ. и за получаване на 
доход), за „въвеждане на ефективен механизъм 
за борба с незаконосъобразното отдаване на 
жилища под наем в курортите и избягване 
на плащането на дължимия данък“ (според 
мотивите на вносителите) или за „стеснява-
не на сектора на сивата икономика“ (според 
министъра на финансите), като с фактически 
по-висок имуществен данък собствениците 
се насърчат да потърсят по-ниско облагане 
(с подоходен данък върху дохода от имота). 
Вярно е обратното: именно това довежда 
до неравно третиране на собствениците по 
отношение на дължимия от тях имуществен 
данък върху имота, като поставя размера на 
данъка в зависимост от употребата на имота.