Държавен вестник, бр. 26, 2012 г., стр. 35

БРОЙ  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  35  
отношението към всички субекти да е едно и 
също и привеждането на дейността с отпадъците, 
посочени в чл. 13а, ал. 3 и чл. 54, ал. 2 ЗУО, в 
съответствие със закона за всички да става по 
един и същи начин, в действителност е налице 
различно положение: едно – за субектите, които 
работят на територии с вече приети ОУП, и 
друго за субектите в населените места, където 
няма приети такива планове и е неизвестно 
кога и дали ще бъде осъществено условието 
на преходните разпоредби в предвидения срок 
по § 17 и § 18 ЗИДЗУО. Това е така, тъй като 
приемането на общи устройствени планове 
зависи от общинския съвет. Създадена, за да 
преодолее неравенството чрез преходните и 
заключителните разпоредби, уредбата на ЗУО 
напротив – установява и затвърждава неравно­
поставеност. В случая подходът на законодателя 
е неудачен, защото не са създадени предпос­
тавки да се изпълни изискването в означения в 
разпоредбите срок. Конституционният съд, като 
констатира, че изобщо липсва уредба в ЗУО 
на връзката община-собственик на площадка 
и осигуряване на материалноправни условия 
за законосъобразно изграждане и функциони­
ране на площадките, достига до извод, че не 
е изпълнено задължението на държавата по 
чл. 19 от Конституцията. Това от своя страна 
води до нарушаване на чл. 4 от Конституцията, 
още повече, че в ЗУО няма и препращащи 
норми към нормативни актове, уреждащи 
устройството на териториите, и по-специално 
към ЗУТ. Такова препращане е необходимо, 
доколкото ЗУТ урежда материята на схемите 
и плановете по устройство на териториите на 
населените места и съчетаното прилагане на 
отделни негови разпоредби не трябва да открива 
възможност за различно тълкуване. Освен това 
материята по устройството на териториите е 
претърпяла съществени промени и са налице 
съмнения относно приемствеността на уредбата 
по ЗТСУ (отм.) и заварените от ЗУТ планове. 
Този факт впрочем се разкрива и в становището 
на министъра на околната среда и водите, в 
което не само се сочат видовете планове, но 
и пряко се указва да се използват определени 
разпоредби на ЗУТ и на ЗТСУ, за да се при­
еме за съобразено и изпълнено изискването 
за „общ устройствен план“, посочено в чл. 3а, 
ал. 3 и чл. 54, ал. 2 ЗУО. При тази разлика 
в разбирането и липсата на конкретна норма 
в самия ЗУО очевидно е, че не може да има 
необходимата сигурност, яснота и трайност на 
възприетото от законодателя разрешение и не 
се изпълняват изискванията на чл. 19 от Кон­
ституцията. Така, въпреки неоснователността на 
доводите относно нарушаване на чл. 17, ал. 3 от 
Конституцията, тъй като не се засяга правото 
на собственост, е налице нарушение на чл. 19 
от Конституцията от онази част на чл. 13а, 
ал. 3 и чл. 54, ал. 2 ЗУО, с която се поставя 
условието за общи устройствени планове. 
Оспорваната уредба създава неоправдан 
икономически рестриктивен механизъм за 
постигането на легитимна цел. Въпросът е, 
дали има пропорционалност при определяне на 
границите на упражняването и ограничаването 
на основни конституционни права. От мотивите 
и обсъждането на ЗИДЗУО в парламентарните 
комисии и на 196-ото пленарно заседание от 
9.02.2011 г. и 214-ото заседание от 30.03.2011 г. 
на 41-вото Народно събрание се вижда, че пря­
ката цел на проектираните чл. 13а и чл. 54 е 
не поставянето на площадките в съответствие 
с ОУП на териториите, чието приемане е не­
осъществимо в предвидените срокове, а огра­
ничаване на броя на площадките към момента 
на влизане в сила на ЗИДЗУО от 12.04.2012 г. 
и установяване на невъзможност да се получи 
лиценз, респ. прелицензиране и да се осъщест­
вява законно дейност при ограничителното 
изискване за общ устройствен план, какъвто е 
ясно в голям брой случаи, че не може да има. 
4. Тъй като препращането към ОУП в ос­
порваните разпореби не сочи изрично акта, към 
който се препраща, би могло да се разсъждава 
и в друга посока. Приложното поле на ЗУО се 
определя от чл. 2, ал. 1 за отпадъците, посо­
чени в т. 1 до т. 14 включително на същата, и 
изразът „само на площадки, разположени на 
територии, определени с общи устройствени 
планове за производствени и складови дей­
ности“ може да се тълкува в смисъл, че става 
дума за общи устройствени планове не въоб­
ще на територията на населеното място, а за 
общи планове за производствени и складови 
дейности. В тази насока ни навеждат и чл. 39, 
ал. 1 и чл. 51, ал. 1 (нова), т. 2 ЗУО. С други 
думи, плановете са общи за всички видове 
производствени и складови дейности, но не 
са общи устройствени планове по смисъла 
на чл. 103, ал. 1 и 2 ЗУТ. Това не са ОУП за 
цялата територия на общината, което се вижда 
и от изброяването в атакуваните текстове още 
на два вида обекти – пристанища за обществен 
транспорт с национално и регионално значение 
и обекти на железопътната инфраструктура 
със стопанско предназначение, които показват 
конкретност. Общото, което обединява всички 
тези обекти и плановете, изискуеми за тях, за 
да се извършва дейността, е, че те са част от 
инфраструктурата със стопанско предназначе­
ние (с възможност, установена със закона и за 
зони със смесено предназначение). Дейността 
е възможна само ако територията е определе­
на за извършване на стопанска дейност (има 
стопанско предназначение), независимо с какъв 
акт е определено това предназначение, а не 
непременно с ОУП. Или недопустимо е да се 
осъществява дейността по отпадъците на пло­
щадки, които са с друго предназначение. Като 
такива се сочат от вносителите на искането и 
техните опоненти жилищните зони и това е в 
съгласие и с изр. 2, ал. 3 на чл. 13а и изр. 2, 
ал. 2 на чл. 54 ЗУО. Може да се посочи, че 
органът по чл. 37 ЗУО е този, който преценява 
съответствието на площадките и извършваната