Държавен вестник, бр. 10, 2014 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  10
България, към които разпоредбата на чл. 22, 
ал. 1 от Конституцията препраща. Такава 
хипотеза не е налице и по отношение на 
актовете, чрез които законодателният орган 
упражнява правомощията си. Във връзка с 
това следва да се отбележи, че правомощия­
та на Народното събрание и актовете, които 
приема, са изчерпателно изброени в чл. 84, 
85 и 86 от Конституцията. Конституционният 
законодател не е предвидил възможност чрез 
закон, приет от Народното събрание, да могат 
да се предоставят и други правомощия на 
законодателния орган, защото това би довело 
до нарушаване на баланса, установен с прин­
ципа за разделение на властите, и би увеличил 
правомощията на законодателната власт – по 
арг. от чл. 8 от Конституцията. Вярно е, че КС 
е имал възможност да изрази и разбирането, 
че „Конституцията не изключва възможността 
отделни правомощия на Народното събрание 
да бъдат конкретизирани и със закон“ (Решение 
№ 17 от 24.11.1992 г. по к.д. № 22 от 1992 г.). 
Това разбиране обаче в никакъв случай не 
може да доведе до обосноваване на тезата 
за създаване на правомощия на Народното 
събрание извън посочените в Конституция­
та, и то по ред, който Конституцията не е 
предвидила. Следователно конкретизирането 
на правомощията на законодателния орган е 
допустимо само в обхвата на съществуващите, 
което изключва създаване на нови правомо­
щия, различни от тези, предмет на правната 
уредба в действащата Конституция. В този 
смисъл принципът на разделение на властите 
не допуска и самооправомощаване от страна 
на Народното събрание.
На следващо място, при постановяване на 
оспореното решение от Народното събрание не 
е съобразено и друго изискване на принципа 
на правовата държава, а именно определена 
категория обществени отношения да бъдат 
предмет на регулиране само със закон.
Конституционната уредба на земята, 
представляваща национално богатство, 
и свързаният с нея „специален режим на 
собственост върху земята от вещноправен 
характер, който създава ограничения за при­
добиването є от чужди граждани и чужди 
ЮЛ“ (Решение № 3 от 5 юли 2004 г. по к.д. 
№ 3 от 2004 г.) може да бъде предмет на 
последващо нормативно уреждане само със 
закон. Това е така, защото в йерархията на 
нормативните актове законът се нарежда 
след Конституцията и урежда първично и 
трайно съществени обществени отношения, 
каквито са и тези, предмет на оспорваното 
решение. По своята изключителна значимост 
обществените отношения, предмет на Акта 
за присъединяване, към който препраща 
чл. 22, ал. 1 от Конституцията, се уреждат 
с международен договор, който съгласно 
чл. 5, ал. 4 от Конституцията по своята 
юридическа сила се нарежда непосредствено 
след Конституцията. Затова всяко искане за 
изменение, отлагане или прекратяване на 
действието му следва да се извършва само 
със закон (Решение № 17 от 1997 г. по к.д. 
№ 10 от 1997 г.). Следователно за налагането 
на мораториум, разглеждан в конкретното му 
измерение като акт, с който се продължава 
действието на преходните мерки, огранича­
ващи придобиването на собственост върху 
българската земя от чужденци и чужде­
странни ЮЛ, Народното събрание може да 
упражни правомощието си по чл. 84, ал. 1 от 
Конституцията, но само при условие, че са 
налице и останалите предпоставки за това.
Безспорно е, че при вземане на Решени­
ето за налагане на мораториум Народното 
събрание е действало извън границите на 
основните си функции и правомощия, посо­
чени в чл. 62 от Конституцията във връзка с 
чл. 84 и 85 от Конституцията. В тази връзка 
е логичен изводът, че Народното събрание 
предписва на МС да приеме неконституционни 
действия и актове най-малкото защото МС 
не разполага с нормативно установен правен 
инструментариум, чрез който да приведе в 
изпълнение мораториума – по арг. от чл. 114 
от Конституцията. Народното събрание не 
разполага и с правомощие да спира едно­
странно действието на ДПРБРЕС, който е 
ратифициран, обнародван и влязъл в сила за 
България като страна по договора. Нещо пове­
че, наименованието на решението и неговата 
съдържателна част разкриват преследваната 
цел не само да се изключи придобиването на 
право на собственост върху земята от лицата, 
адресати на наложеното ограничение, но и да 
се отнеме възможността на МС за посочения 
в решението период от време да извършва ка­
квито и да било действия, които са от негова 
компетентност в областта на външната поли­
тика, свързани с дейността по сключване на 
международни договори от вида на посочените 
в чл. 22, ал. 1 от Конституцията. Имплицитно 
Решението за обявяване на мораториум об­
хваща и предварителен отказ на Народното 
събрание от правомощията по чл. 85, ал. 1 от 
Конституцията, свързани с ратифицирането 
на международни договори, за времето, през 
което ще се изпълнява мораториумът, което е 
недопустимо. Това е така, защото принципът 
на правовата държава изключва както въз­
лагането на правомощия извън посочените 
в Конституцията, така и отказа от правомо­
щия от страна на законодателния орган. На 
следващо място, с Решението за налагане на 
мораториум Народното събрание отнема на 
МС оперативната самостоятелност да извърши 
самостоятелен преглед и оценка на изпъл­
нението на Договора за присъединяване на 
Република България към ЕС, включително и в 
частта относно договорените преходни мерки, 
и на тази основа да предложи на законода­
телния орган съответните мерки, свързани 
с неговото изпълнение или необходимост от 
изменение. Следователно освен нарушение на