Държавен вестник, бр. 35, 2002 г., стр. 17

Б Р О Й  35
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  17
Р Е Ш И :
Предложението на Министерския съвет и
предложението на Висшия съдебен съвет до пре-
зидента на републиката за назначаване и осво-
бождаване  на лицата по чл.  98, т. 6, чл. 100, ал. 2
и чл. 129, ал. 2 от Конституцията служат за осъ-
ществяване на взаимодействие между два конс-
титуционно определени органа на държавата.
Предложението на Министерския съвет  и
предложението на Висшия съдебен съвет са
подготвителни, несамостоятелни актове—част
от сложния фактически състав по назначаване-
то и освобождаването на лицата с конституци-
онно предвиден статут. Те не притежават ха-
рактеристиките на административен акт, пора-
ди което не се обхващат от общата клауза за
обжалваемост на административните актове по
чл.120, ал.2 от Конституцията и не подлежат на
съдебен контрол.
Назначаването и освобождаването на лицата
по чл. 98, т. 6, чл. 100, ал. 2 и чл. 129, ал. 2 от
Конституцията става с указ на президента, кой-
то единствено може да бъде атакуван за проти-
воконституционност пред Конституционния съд.
Правната сигурност и изключително значи-
мите публични функции на  ръководителите на
дипломатическите представителства и посто-
янните представители на Република България
в международни организации, на висшия коман-
ден състав на Въоръжените сили, на председа-
телите на Върховния касационен съд, Върхов-
ния административен съд и главния прокурор
налага стабилност на указите за тяхното назна-
чаване и освобождаване. Те не могат да се пос-
тавят в зависимост от по-късно решение на съд,
проверяващ законността на подготвителния акт.
Съдиите Тодор Тодоров, Людмил Нейков и
Румен Янков са подписали решението с особе-
но мнение.
Председател: Христо Данов
ОСОБЕНИ МНЕНИЯ
на конституционни съдии по к.д. № 2 от 2002 г.
Тодор Тодоров
Искането на главния прокурор, така както е
допуснато от Конституционния съд, съдържа
два основни въпроса:
—какъв е правният характер на упоменати-
те в чл. 98, т. 6, чл. 100, ал. 2 и чл. 129, ал. 2 от
Конституцията предложения, съставляват ли те
“административен акт в собствен смисъл”;
—подлежат ли тези предложения на съдебен
контрол от страна на ВАС и в случаите, когато
президентът е издал указ въз основа на тях.
В отговора на така поставените въпроси
моето разбиране съществено се различава от
това на съда както в аргументацията, така и в
крайните изводи. Дължа да отбележа обаче, че
както  съдът, така и аз търсим разрешение на
конкретни, добре известни на обществото прак-
тически проблеми. Затова в следващите стра-
ници теоретичните разсъждения и позовавания
са ограничени до възможния минимум, уредба-
та е анализирана в прагматичен контекст, из-
ложението има инструментален характер. За
хората, които се интересуват не от аргументи-
те, а от позицията ми, отговарям накратко:
същинският въпрос не е дали предложенията
на МС и ВСС са административни актове, а дали
подлежат на обжалване; компетентен да отго-
вори на този въпрос е единствено ВАС; това не
пречи на Конституционния съд да проверява
указите изцяло, като съд по фактите; некомпе-
тентността на органа не винаги води до нищож-
ност на постановените от него актове.
За да илюстрирам казаното ще дам конкре-
тен пример: ако ВСС приеме незаконосъобраз-
но решение в нарушение на Закона за съдебна-
та власт и предложи на президента на основа-
ние чл. 129, ал. 2 от Конституцията освобожда-
ването на главния прокурор, то според мен глав-
ният прокурор може да оспори това предложе-
ние пред ВАС по реда на чл. 5, т. 2 ЗВАС преди
указа на президента; съдът е единствено ком-
петентен да прецени дали това предложение е в
кръга на обжалваемите актове и да го обяви
недействително; ако вече е постановен указ, той
може да бъде оспорен пред Конституционния
съд, но не от главния прокурор, който губи това
си качество едновременно с влизане на указа в
сила; последното обстоятелство показва защо
правото на главния прокурор да протестира ре-
шенията на ВСС пред административния съд е
толкова важно, то може да се окаже единствена-
та му защита. Ето защо, становището, че Конс-
титуционният съд може да отрече компетент-
ността на ВАС (както постанови с решението) и
да лиши от право на съдебна защита срещу неза-
коносъобразно освобождаване главния прокурор,
ми се струва конституционно необосновано и
житейски неиздържано. Под този зрителен ъгъл
следва да се чете следващото изложение.
I. За правния характер на понятието “пред-
ложение” в Конституцията
1. В Конституцията има различни “пред-
ложения”
Не е известно конституционно определение
на понятието “предложение”. Очевидно е, че в
Конституцията то се използва с различно зна-
чение. Абсурдно е да се твърди, че предложени-
ето на една пета от народните представители да
се гласува недоверие на Министерския съвет
(чл. 89, ал. 1) или предложението да се прове-
дат разисквания по поставено питане (чл. 90,
ал. 2) имат същата правна природа, която имат
предложението за назначаване на ръководител
на дипломатическо представителство в чужби-
на (чл. 98, т. 6) или предложението за назнача-
ване на главен прокурор (чл. 129, ал. 2). Оче-
видно е, че става дума за различни по своята
правна природа и функции актове, за които Кон-
ституцията използва един и същ термин. Из-
ползването в Конституцията на еднакви терми-
ни за различни актове подсказва, че е възмож-