Държавен вестник, бр. 53, 2017 г., стр. 9

БРОЙ  53	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
валидни и за чл. 40, ал. 1, т. 2 ЗЗО в оспорената 
є част, свързана с препращането към чл. 4, 
ал. 3, т. 1 КСО по отношение на работещите 
пенсионери, регистрирани като упражнява­
щи свободна професия и/или занаятчийска 
дейност. На основата на произтичащата от 
Конституция­та идея за солидарност между 
гражданите в социалната държава законодате­
лят не се е отклонил от изискването системата 
на задължително здравно осигуряване да бъде 
установена чрез „ясни правила в закона, за 
да се гарантират стабилност и предвидимост 
на правната уредба и защита на основното 
право на гражданите на здравно осигуряване“ 
(вж. мотивите на Решение № 3/2016 г. по к.д. 
№ 6/2015 г. на КС).
Що се отнася до конкретно установения 
механизъм за определяне на размера на 
здравноосигурителните вноски, съответното 
законодателно решение подлежи на консти­
туционен контрол само доколкото е извън 
рамките на допустимата от Основния закон 
целесъобразност (вж. Решение № 13/2003 г. 
по к.д. № 11/2003 г. на КС и пак Решение 
№ 3/2016 г. по к.д. № 6/2015 г. на КС). На тази 
основа КС намира за неоснователен довода 
по искането за допуснато нарушение на чл. 17 
от Конституцията. Поначало внасянето на 
задължителни здравноосигурителни вноски 
засяга имуществената сфера не само на ви­
зираните от вносителя работещи пенсионери, 
регистрирани като упражняващи свободна 
професия и/или занаятчийска дейност, но и 
всички останали групи от лица, обвързани 
с аналогично задължение. Както е посочено 
по-горе, става въпрос за задължения с публи­
чен характер, чието основание се легитимира 
от съдържанието и духа на Конституцията. 
Затова в случая не може да се приеме, че 
въвеждането им чрез закон е в нарушение на 
изискването за законова защита на ползваща­
та се с неприкосновеност частна собственост 
(чл. 17, ал. 1 и 3 от Конституцията).
По действащата нормативна уредба е въ­
веден минимален размер на дължимите от 
самоосигуряващите се лица здравноосигури­
телни вноски, който е обвързан с размера на 
минималния месечен осигурителен доход за 
съответната група, така както е определен с 
ежегодния Закон за бюджета на държавното 
обществено осигуряване. Ако през някоя година 
задължителните здравноосигурителни вноски 
са непоносими или не съответстват на матери­
алната справедливост като елемент на принци­
па на правовата държава, то това не произтича 
непосредствено от подлежащата на оценка за 
конституционосъобразност разпоредба. Дейст­
ващият законов модел на социално осигуряване 
възприема общ механизъм за предвиждане на 
минимален и максимален осигурителен доход, 
в чиито предели се определят здравноосигу­
рителните вноски, включително и по отно­
шение на упражняващите свободна професия 
и/или занаятчийска дейност. Цялостният 
правен регламент обаче надхвърля рамките 
на оспорената част от чл. 40, ал. 1, т. 2 ЗЗО, 
поради което не може да бъде подложен на 
конституционен контрол по настоящото дело. 
По принцип КС не е компетентен да се про­
изнася по целесъобразността на възприетата 
от законодателя политика във всяка отделна 
социално-икономическа сфера. 
Вносителят на искане по чл. 150, ал. 2 от 
Конституцията не може да се позовава на 
несъответствие на закона с международни­
те договори, по които България е страна, и 
съответно – да иска произнасяне на КС по 
такъв въпрос. Същевременно разпоредбата на 
чл. 5, ал. 4 от Конституцията дава възможност 
при разглеждане на делото съставът на съда 
непосредствено да приложи с предимство 
влезлия в сила за страната, ратифициран и 
обнародван международен акт, когато намери, 
че относимото към казуса вътрешно право 
му противоречи. Без да навлиза в съществото 
на индиректно поставения в искането въпрос 
за несъвместимост на оспорената законова 
разпоредба с Допълнителния протокол към 
Конвенцията за защита на правата на човека 
и основните свободи, КС намира за необходи­
мо само да отбележи, че чл. 1 от протокола 
дословно допуска лишаване от собственост 
„в интерес на обществото и съгласно условия, 
предвидени в закона и в общите принципи на 
международното право“ и признава правото 
на държавите „да въвеждат такива закони, 
каквито счетат за необходими за осъществя­
ването на контрол върху ползването на соб­
ствеността в съответствие с общия интерес 
или за осигуряване плащането на данъци или 
други постъпления или глоби“.
По гореизложените съображения и на осно­
вание чл. 149, ал. 1, т. 2 във връзка с чл. 150, 
ал. 2 от Конституцията Конституционният съд
Р Е Ш И :
Отхвърля искането на тричленен състав на 
Върховния административен съд за установя­
ване на противоконституционност на чл. 40, 
ал. 1, т. 2 от Закона за здравното осигуряване 
(обн., ДВ, бр. 70 от 1998 г.; посл. изм., бр. 98 от 
2016 г.) в частта, която се отнася за работещите 
пенсионери, регистрирани като упражняващи 
свободна професия и/или занаятчийска дей­
ност, чрез препращане към чл. 4, ал. 3, т. 1 
от Кодекса за социално осигуряване.
Председател:
Борис Велчев
4731