Държавен вестник, бр. 91, 2010 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  91
във вътрешното законодателство. На основание 
чл. 5, ал. 4, изр. последно от Конституцията те 
имат предимство пред нормите на вътрешното 
право, които им противоречат.
Международните правни актове опреде­
лят общата рамка на правото на отпуск. Във 
Всеобщата декларация за правата на човека 
(ВДПЧ) чл. 24 предвижда, че „всеки човек 
има право на почивка и отдих, включително 
на разумно ограничаване на работното време 
и на периодичен платен отпуск“. С § 3е от 
преходните разпоредби на Кодекса на труда и 
§ 8а от ПЗР на ЗДС работници и служители 
(по трудово правоотношение) и държавни 
служители (по служебно правоотношение по 
ЗДС) се лишават от възможността да упражнят 
правото на платен годишен отпуск, поради 
което Конституционният съд намира, че § 3е 
от преходните разпоредби на Кодекса на труда 
и § 8а от преходните и заключителните раз­
поредби на Закона за държавния служител не 
съответстват на чл. 24 от Всеобщата декларация 
за правата на човека.
Член 2, ал. 1 ВДПЧ също определя, че 
„Всеки човек има право на всички права и 
свободи, провъзгласени от тази декларация, без 
никакви различия, основани на раса, цвят на 
кожата, пол, език, религия, политически и други 
възгледи, национален или социален произход, 
материално, обществено или друго положение.“ 
В частта, в която чл. 2, ал. 1 ВДПЧ определя 
право на всеки човек на всички права, § 3е от 
преходните разпоредби на Кодекса на труда и 
§ 8а от преходните и заключителните разпо­
редби на Закона за държавния служител не е 
съобразен с тази част, поради същите аргумен­
ти, изтъкнати по отношение на чл. 24 ВДПЧ.
Член 7 ВДПЧ, който предвижда равенство 
пред закона на всички хора и забрана за дис­
криминация, не е съотносим към процесните 
норми, тъй като не са оспорени законите, които 
се прилагат за някои държавни служители в 
Министерството на вътрешните работи, Минис­
терството на отбраната и въоръжените сили и 
Държавната агенция „Национална сигурност“.
Член 7, буква „d“ от Международния пакт 
за икономически, социални и културни права 
(МПИСКП) гласи: „Държавите – страни по този 
пакт, признават правото на всяко лице да се 
ползва от справедливи и благоприятни условия 
на труд, които да осигуряват по-специално…
d) почивка, отдих и разумно ограничаване 
на работното време и периодически платен 
годишен отпуск…“, а чл. 2, т. 2 МПИСКП за­
дължава страните да осигурят упражняването на 
провъзгласените в Пакта права, без каквато и 
да е дискриминация. В посочените разпоредби 
е предвидено правото на отпуск и задължени­
ето за осигуряване на упражняването на това 
право. Именно във втората част – упражняване 
на правото на платен годишен отпуск, § 3е от 
преходните разпоредби на Кодекса на труда и 
§ 8а от преходните и заключителните разпоредби 
на Закона за държавния служител не съответ­
стват на посочените разпоредби от МПИСКП.
Параграф 3е от преходните разпоредби 
на Кодекса на труда и § 8а от преходните и 
заключителните разпоредби на Закона за дър­
жавния служител не са в съответствие с чл. 2 
от Конвенция № 52 на МОТ относно платените 
годишни отпуски от 1936 г. (ратифицирана на 
31 август 1949 г., в сила от 29 декември 1959 г.), 
в който чл. 2 се предвижда право на отпуск.
Член 224, ал. 1 КТ и чл. 61, ал. 2 ЗДС не 
съответстват на чл. 6 от Конвенция № 52 на 
МОТ в частта за заплащане на обезщетение 
вместо реално ползване на платения годишен 
отпуск при прекратяване на трудовото правоот­
ношение, поради невъзможността да се упражни 
правото на обезщетение за всички случаи, когато 
правото на отпуск не е погасено по давност. 
По отношение основанията за прекратяване на 
трудовото правоотношение българското трудо­
во законодателство предвижда заплащане на 
обезщетение за неползван отпуск при всички 
тях, а не само при уволнение (прекратяване 
на трудовото правоотношение едностранно от 
работодателя), каквото е задължението по чл. 6 
от Конвенцията.
Член 2, т. 3 от Европейската социална 
харта (ревизирана) определя, че „За да се 
осигури ефективно упражняване на правото 
на справедливи условия на труд, договарящите 
се страни се задължават“: ... т. 3 „да осигурят 
платен годишен отпуск в размер най-малко 
на четири седмици“, а чл. F, т. 1 и чл. G, т. 1 
посочват кога държавата може да се освободи 
от това задължение – при война и обществена 
опасност. Параграф 3е от преходните разпоред­
би на Кодекса на труда и § 8а от преходните 
и заключителните разпоредби на Закона за 
държавния служител лишават работниците и 
служителите именно от възможността ефек­
тивно да упражнят правото на отпуск, при 
условие че не са налице причини, при които 
може да се допусне това ограничаване на 
право. Затова има несъответствие между тези 
разпоредби с посочените норми от Европей­
ската социална харта.
Параграф 3е от преходните разпоредби на 
Кодекса на труда и § 8а от преходните и заклю­
чителните разпоредби на Закона за държавния 
служител противоречат на чл. 31, т. 2 във връзка 
с чл. 52, т. 1 от Хартата за основните права 
на Европейския съюз, в който е предвидено, 
че „всеки работник има право на платен го­
дишен отпуск“. Ограничаване упражняването 
на правата, признати от Хартата, трябва да 
зачита основното съдържание на тези права. 
Аргументът е – лишаването на работниците 
и служителите от възможността да упражнят 
право на отпуск, което вече са придобили.