Държавен вестник, бр. 64, 2025 г., стр. 53

БРОЙ  64	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  53   
га се да възприеме един от моделите, които 
действат в други европейски държави, в които 
има формат на назначаване на самостоятелно 
служебно правителство с конституционно 
определен премиер, заемащ висша публич­
на длъжност в независим държавен орган, 
така че да не се допуска пълна дискреция на 
президента при назначаване“. Като резултат 
обаче служебният кабинет се оказва факти­
чески зависим от парламента, който, макар и 
неспособен да избере правителство, задължава 
президента да определи кандидата за служебен 
министър-председател измежду лица, избрани 
от мнозинството в него. Това означава също, 
че и предсрочното прекратяване на мандата 
им е във волята на мнозинството в Народ­
ното събрание. По този начин се резервира 
възможността именно Народното събрание 
да определя кой в крайна сметка може да 
бъде служебен министър-председател, като 
това правомощие се отнема от президента.
Президентът е лишен и от инициативата 
да определи състава и структурата на служеб­
ното правителство, защото след измененията 
в чл. 99, ал. 5 от Конституцията служебното 
правителство се назначава по предложение 
на кандидата за служебен министър-пред­
седател. Още с Решение № 20 от 1992 г. по 
к.д. № 30/1992 г. е прието, че „е допустимо 
президентът да променя и структурата на 
служебното правителство. [...] Когато прези­
дентът назначава служебно правителство, той 
не е ограничен от Конституцията да определя 
неговата структура, още повече, че предвид 
на особеностите, присъщи на този кабинет, 
президентът може да реши да рационализира 
управлението или да го направи по-иконо­
мично“.
Преценката и за личността на служебните 
министри, и за структурата на служебното 
правителство е изцяло възложена на канди­
дата за служебен министър-председател, респ. 
изведена от дискреционната власт на прези­
дента. Действително няма конституционна 
пречка президентът да направи възражения 
по предложенията и да поиска промени, но и 
в двата случая инициативата трябва да дойде 
от кандидата за служебен министър-председа­
тел. Ако не се постигне съгласуваност между 
тях, е напълно възможно както кандидатът 
за служебен министър-председател да откаже 
да направи промени, така и президентът да 
откаже назначаването на служебното прави­
телство. В такъв случай възможен изход е да 
се възложи задачата за съставяне на служеб­
но правителство на друг кандидат измежду 
длъжностите по чл. 99, ал. 5, изр. второ, но 
и това не гарантира успешното приключване 
на процедурата.
Измененията в чл. 99, ал. 5 от Конституция­
та изключват и правомощието на президента 
да разпуска Народното събрание, ако не се 
постигне съгласие за образуване на прави­
телство по реда на чл. 99, ал. 1 – 4. Според 
мотивите на проекта на ЗИД на Конститу­
цията „[п]оследователните парламентарни 
кризи от 2021 – 2023 г., довели до назначаване 
на няколко поредни служебни правителства, 
поставят въпроса за повече гаранции за не­
прекъсваемост на работата на парламента“. 
Следователно аргумент за непрекъсваемост на 
работата на парламента се търси в неспособ­
ността му да постигне съгласие за съставяне 
на правителство и да поеме отговорността за 
държавното управление. 
Що се отнася до парламентарния контрол, 
на който подлежи и служебното правителство, 
Конституцията и преди изменението на чл. 99, 
ал. 5 е допускала това: в хипотезата на чл. 99, 
ал. 7, при която президентът не може да раз­
пусне Народното събрание в последните три 
месеца от своя мандат; след избирането на 
ново Народно събрание, докато бъде съста­
вено правителство; при възобновяване пъл­
номощията на разпуснатия парламент преди 
изменението на чл. 64, ал. 2 от Конституцията. 
„Служебното правителство се назначава от 
президента и съществува до избирането на 
правителство по реда, установен в чл. 99 от 
Конституцията. Ето защо съдбата му не може 
да бъде в зависимост от реализирана чрез 
средствата на парламентарния контрол поли­
тическа отговорност. Тези форми и средства 
обаче на парламентарен контрол, които не 
водят до най-тежката му степен гласуване на 
недоверие на правителството, могат да бъдат 
реализирани.“ (Решение № 20 от 1992 г. по 
к.д. № 30/1992 г.) В случая обаче е необходи­
мо да се вземе предвид, че парламентарният 
контрол върху служебното правителство ще 
се осъществява по време, в което са насро­
чени избори за ново Народно събрание. Не е 
изключено в съдържателно отношение кон­
тролът да се отнася и до въпроси относно 
организацията на изборите. Това би поставило 
в по-благоприятно положение кандидатите 
за народни представители, които са народни 
представители в действащия парламент. В 
същото време ограничените правомощия на 
президента намаляват неговата отговорност 
по отношение на служебното правителство, 
което с оглед на чл. 109 от Конституцията по­
лага клетва пред Народното събрание. Всичко 
това променя установените от създателите на 
Конституцията от 1991 г. взаимоотношения 
президент – правителство – парламент в по­
сока на властово надмощие на парламента, 
което е в нарушение на ядрото на основопо­