Държавен вестник, бр. 40, 2017 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  40
гия. Държавната интервенция в разходите на 
обществото чрез ограничаване на мерките за 
подпомагане, когато икономическата ситуация 
го изисква (в случая – доказан дефицит на 
НЕК и несъразмерна тежест за потребители-
те – битови и бизнеса), е социално оправдана 
освен в случаите на очевидна нерационалност 
на законодателните промени, основание за 
констатиране на каквато в настоящия случай 
предвид изложеното дотук съдът не намира. 
Ако се запази помощта с преференциални цени 
на нивото до промяната, има реален риск тя 
да бъде непропорционална на целите на самия 
ЗЕВИ, както и на целите според европейската 
правна рамка в сектора. Изложената по-горе 
позиция на съда има опора и в практиката 
на СЕС (т.нар. решение по дело C-201/08, 
Plantanol GmbH & Co. KG срещу Hauptzollamt 
Darmstadt, пар. 49; решение по дело Di Lenardo и 
Dilexport, присъединени дела C 37/02 и C 38/02, 
пар. 70 и др). СЕС придава особено значение 
на правната сигурност, когато се отнася до 
ограничаване на основните права и свободи, 
и нееднократно сочи на необходимостта тези 
ограничения да са оправдани от специфичен 
обществен интерес, валидността на който 
като основание за ограничаване се преценява 
с инструментариума на пропорционалността 
(решение по дело Wachauf, Hubert Wachauf v 
Federal Republic of Germany 5/88, [1989] 2609). 
Като неоснователно Конституционният 
съд преценява и твърдяното от вносителя, че 
с § 18 ПЗР ЗИДЗЕ се нарушава принципът 
на законност поради противоречие с целите 
на ЗЕВИ и че неговите разпоредби водят 
до вътрешно противоречие в същия закон. 
С оспорените разпоредби се постига точно 
обратното – привеждане на законовия текст 
в цялост в съответствие с целите на ЗЕВИ, 
разбирани в правния контекст на европейската 
правна рамка и националните задачи в сектора, 
за изграждане на функциониращ електроенер-
гиен пазар и справедливо разпределение на 
финансовата тежест в обществото за опазване 
на околната среда и климата, и осигуряване 
на конкурентна икономика. Няма как да се 
гарантира равнопоставеност за развитието на 
конкурентен бизнес в сектор енергия от ВИ и 
едновременно да бъдат запазени привилегиите 
за определена група субекти и оставянето им 
в по-благоприятни условия от всички други 
от същата група и гарантиране на по-висока 
печалба за тях от тази на другите. 
Конституционният съд счита също така, че 
са неоснователни твърденията на вносителя за 
противоречие с чл. 4, ал. 1 от Конституцията 
поради нарушаване на принципа на правна 
сигурност чрез допуснато обратно действие 
на оспорената разпоредба.
На първо място, няма основание да се 
поддържа, че законно придобити права са 
засегнати от ретроактивна мярка, каквато 
вносителите на искането виждат в правилото, 
установено в ал. 1 на същия параграф. Съдът 
коментира тук единствено доколко въпрос-
ното правило има характер на ретроактивна 
мярка. Обстоятелството, че преди приемането 
на разпоредбите на § 18 ПЗР ЗИДЗЕ прило-
жението на чл. 31, ал. 8 ЗЕВИ е ограничено 
съгласно § 11 ПЗР ЗЕВИ само до хипотезата 
на проекти, по отношение на които заявления 
за подпомагане са постъпили след влизане 
на ЗЕВИ в сила, т.е. след 3.05.2011 г., а с 
оспорваното правило е предвидено изрично 
приложение на чл. 31, ал. 8 ЗЕВИ и спрямо 
проекти, по отношение на които заявления 
за подпомагане са постъпили преди влизане 
на закона в сила, не е довод за ретроактив-
на мярка. Това е така, защото не е изрично 
указана обратна сила на въведеното правило 
(както изисква чл. 14, ал. 3 ЗНА) и корекци-
ята на преференциалните цени по договорите 
за изкупуване на електроенергията от ВИ от 
производителите по ал. 1 на § 18 ПЗР ЗИДЗЕ 
се прилага за същите едва след изтичане 
на срока по ал. 2 от § 18 ПЗР ЗИДЗЕ. Този 
момент настъпва, след като е влязъл в сила 
ЗИДЗЕ на 24.07.2015 г., а именно – денят след 
31 юли 2015 г. В действителност правилото на 
§ 18, ал. 1 ПЗР ЗИДЗЕ става приложимо от 
този момент към договорни правоотношения, 
възникнали преди влизане в сила на ЗЕВИ 
(3.05.2011 г.), но които правоотношения про-
дължават да се развиват и върху тях правилото 
се разпростира за в бъдеще. 
Както в правната доктрина, така и в съ-
дебната практика се прави разграничение 
между обратно действие на закона, когато 
той преурежда юридическите факти от мо-
мента на тяхното проявление до завършен 
фактически състав, с който приключва едно 
правоотношение (ретроактивност stricto sensu), 
и случаите, когато нововъведен правен режим 
преурежда за в бъдеще заварени правоотно-
шения, които не са приключили (привид-
на, несъщинска ретроактивност – незабавно 
прилагане на закона). В своята практика 
Конституционният съд, като подчертава, че 
правилото за неретроактивност е проява на 
конституционните принципи за правова дър-
жава и законност, приема, че „...хипотезата 
на прилагане на новия закон към заварено 
правоотношение не е равнозначно на обратно 
действие на новия закон (Решение № 12 от 
11.11.2010 г., Решение № 9 от 1996 г., Решение 
№ 10 от 2011 г.). Конституцията не съдържа 
забрана за обратно действие на правните 
норми във всички области на правото, а тя 
произтича от върховенството на правото 
като конституционен принцип (чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията) и е приложима към хипоте-
зите на ретроактивност stricto sensu, когато 
се нарушава доверието в правната система, 
правната сигурност и придобити права. Из-
рична забрана в този смисъл се съдържа