Държавен вестник, бр. 65, 2014 г., стр. 7

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
поражда по волята на гражданина или юри­
дическото лице, което иска да се ползва от 
дадена услуга (Решение № 10 от 2003 г. по 
конст. дело № 12 от 2003 г.). Таксите се плащат 
доброволно, защото платецът сам търси услуга 
или предизвиква действието на държавен ор­
ган в свой интерес. Когато физическото или 
юридическото лице не поиска услугата или не 
предизвиква действието на държавен орган, то 
няма да дължи таксата.
Основанието за плащане на таксата е полз­
ване на услугата или предизвикване на дейст­
вието на държавния орган в полза на платеца 
на таксата. Тя е финансово плащане, възложено 
за събиране от държавните органи във връзка 
с предоставена услуга или извършване на дей­
ност в полза на платеца. Както с основание 
се посочва в становището на Сдружението с 
нестопанска цел „Българска фотоволтаична 
асоциация“, с установената такса по чл. 35а, 
ал. 1 ЗЕВИ законодателят въвежда задължение 
за производителите на електрическа енергия 
от вятърна и слънчева енергия (чл. 35а, ал. 3 
ЗЕВИ) безвъзмездно плащане, срещу което не 
получават никаква услуга.
В съответствие с чл. 60, ал. 1 от Конститу­
цията както данъците, така и таксите, които 
се плащат от физически и юридически лица, 
се установяват само със закон съобразно с тех­
ните доходи и имущество, както е направено 
в настоящия случай. Правната регламентация, 
която урежда въвеждането на данъци и такси, 
зависи от волята на законодателя. Това изисква 
точно определяне на съдържанието на обла­
гането/оказаната услуга или извършването на 
дейност в полза на платеца. Необходимостта 
от плащането на такса трябва да е обоснована, 
обективна и очевидна. Определянето на таксите 
изисква прозрачност на процедурата, защото 
несигурността от въвеждането на допълнителни, 
немотивирани увеличения на допълнителните 
разходи вредят и представляват финансова 
тежест за бизнеса в регулираните сектори на 
националната икономика, а това е в ущърб на 
гражданския интерес. „Формалното спазване на 
конституционните изисквания е недостатъчно, 
когато със закон се въвеждат допълнителни 
финансови задължения за гражданите при 
нарушаване същността на тези задължения.“ 
(Решение № 4 от 2013 г. по конст. дело № 11 
от 2013 г.). Конституционният съд не намира 
основания да промени досегашната си практика, 
да се отклонява от това си разбиране, защото 
изискванията за правов ред и стабилност за­
дължават съда да се съобразява с предишните 
свои решения.
Като се ръководи от изложените съображе­
ния, Конституционният съд намира, че ал. 1 
на чл. 35а от заключителните разпоредби на 
ЗДБ – 2014 г., противоречи на чл. 60, ал. 1 от 
Конституцията. 
Противоречие с чл. 19, ал. 2 и 3 от Кон­
ституцията: „Законът създава и гарантира на 
всички граждани и юридически лица еднакви 
правни условия за стопанска дейност, като 
предотвратява злоупотребата с монополизма, 
нелоялната конкуренция и защитава потреби­
теля. Инвестициите и стопанската дейност на 
български и чуждестранни граждани се закрилят 
от закона.“
Свободният пазар и конкуренцията изискват 
равнопоставеност на всички субекти – физиче­
ски и юридически лица, в т. ч. и организираните 
от държавата. Конституцията в чл. 19, ал. 2 
предписва на държавата да изгради система 
на правно регулиране на стопанската дейност, 
която да гарантира на всички граждани и 
юридически лица еднакви правни условия, 
както когато започват стопанска дейност, така 
и по отношение на нейното организиране и 
осъществяване. 
Законът за енергията от възобновяеми из­
точници регулира не само производството на 
електрическа енергия от вятърна и слънчева 
енергия, за която производителите се задължават 
с плащането на таксата по чл. 35а, ал. 1 ЗЕВИ. 
Той се отнася и до добиването на енергия от 
други възобновяеми неизкопаеми източници, 
които са определени в т. 8, § 1 от неговите 
допълнителни разпоредби – аеротермална, гео-
термална и хидротермална енергия, океанска 
енергия, водноелектрическа енергия, биомаса, 
газ от възобновяеми източници, сметищен газ 
и газ от пречиствателни инсталации за отпад­
ни води. От всички стопански субекти, които 
се занимават с производство на електрическа 
енергия от възобновяеми източници, единствено 
производителите на електрическа енергия от 
вятърна и слънчева енергия са задължени с 
таксата по чл. 35а, ал. 1 ЗЕВИ.
Недопустимо е създаването на обособен, 
специален правен режим за някои субекти на 
стопанска дейност, а изключването на този 
специален режим за други. Законодателят е 
длъжен да установи подходящ правен механи­
зъм, който успешно да може да предотвратява 
злоупотреби с монополизъм, нелоялна конку­
ренция и да защитава потребителя. 
В своето искане президентът посочва, че 
съгласно чл. 19, ал. 3 от Конституцията „инвес­
тициите и стопанската дейност на българските 
и чуждестранни граждани и юридически лица 
се закрилят от закона. Стопанската инициатива 
може да се разгърне само при законова сигур­
ност за правните субекти при осъществяване 
на тяхната стопанска дейност“. 
Безусловно законодателят е длъжен да пре­
достави еднакви гаранции на всички стопански 
субекти – физически и юридически лица, както 
за българските, така и за чуждестранните ин­
веститори. Законодателната закрила следва да 
се осъществява срещу ограничаването на ин­
вестициите и на стопанската дейност от страна 
на държавата. Следователно разпоредбите на 
чл. 35а, ал. 3 ЗЕВИ, с които се въвежда „такса“