Държавен вестник, бр. 101, 2020 г., стр. 11

БРОЙ  101	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
да е точно уредена с разпоредби, които да 
могат да гарантират, че тя действително се 
свежда до строго необходимото.
В Решение на СЕС от 21 декември 2016 г. 
по съединени дела С-203/15 и С-698/15 Tele2 
Sverige и Watson и др. (EU:C:2016:970) се споде-
лят изцяло направените изводи в цитираната 
практика и линията на разсъждения относно 
запазването на лични данни и достъпа до тях в 
контекста на чл. 15, параграф 1 от Директива 
2002/58/ЕО на Европейския парламент и на 
Съвета от 12 юли 2002 г. относно обработката 
на лични данни и защита на правото на не-
прикосновеност на личния живот в сектора 
на електронните комуникации (Директива 
за правото на неприкосновеност на личния 
живот и електронни комуникации), както 
и на чл. 5, който гарантира конфиденциал-
ността на съобщенията и свързания трафик 
на данни. Съгласно изречения първо и вто-
ро на чл. 15, параграф 1 от Директивата за 
правото на неприкосновеност на личния 
живот и електронни комуникации „държа-
вите членки могат да приемат законодателни 
мерки, за да ограничат обхвата на правата 
и задълженията, предвидени в член 5, член 
6, член 8, параграф 1, 2, 3 и 4 и член 9 от 
настоящата директива, когато такова огра-
ничаване представлява необходима, подхо-
дяща и пропорционална мярка в рамките 
на демократично общество, за да гарантира 
национална сигурност (т.е. държавната сигур-
ност), отбраната, обществената безопасност 
и превенцията, разследването, разкриването 
и преследването на криминални нарушения 
или неразрешено използване на електронна 
комуникационна система, както е посочено 
в член 13, параграф 1 от Директива [95/46]. 
В тази връзка държавите членки могат, inter 
alia, да одобрят законодателни мерки, пред-
виждащи [запазването] на данни за ограничен 
период, оправдани на основанията, изложени 
в настоящия параграф.“ 
С обсъжданото решение СЕС дава ясни и 
категорични насоки относно тълкуването на 
Директивата за правото на неприкосновеност 
на личния живот и електронни комуникации 
в светлината на ХОПЕС. Съдът очертава 
условията, на които трябва да отговаря 
националната правна уредба, въвеждаща 
задължения за запазване на трафични данни, 
вкл. данни за местонахождение на дадено 
лице, за нуждите на националните органи. 
Според СЕС националната правна уредба 
следва да се основава на обективни критерии 
за определяне на обстоятелствата и условия-
та, при които на компетентните национални 
органи трябва да се предоставя достъп до 
данните на абонатите или на регистрираните 
ползватели. Съгласно цитираното решение: 
„чл. 15, § 1 от Директива 2002/58, изменена 
с Директива 2009/136, във връзка с чл. 7, 8 
и 11 и чл. 52, § 1 от Хартата на основните 
права на Европейския съюз трябва да се 
тълкуват в смисъл, че не допуска нацио-
нална правна уредба, която за целите на 
борбата с престъпността предвижда: – общо 
и неизбирателно запазване на всички данни 
от трафик и данни за местонахождение на 
всички абонати и регистрирани ползвате-
ли, – … национална правна уредба, която 
регламентира защитата и сигурността на 
данни за трафик и за местонахождение, 
и по-специално достъпа на компетентни 
национални органи до запазените данни, 
като в рамките на борбата с престъпността 
не ограничава този достъп само до целите 
за борба с тежката престъпност , и – … не 
го подчинява на предварителен контрол от 
юрисдикция или от независима администра-
тивна структура…“.
Съдът изяснява, че чл. 15 от директивата 
допуска държавите да въвеждат изключения 
от принципното задължение за гарантиране 
на поверителността на личните данни (гаран-
тирани с чл. 5, 6 и 9), но тези изключения 
следва да се тълкуват стриктно, защото иначе 
дерогирането на това задължение може да 
се превърне в правило, като изпразни до 
голяма степен от смисъл принципа на пове-
рителност. СЕС подчертава, че изключенията 
трябва да бъдат строго пропорционални на 
предвидената цел.
Принципните положения, възприети от 
СЕС по посоченото дело, са изрично по-
твърдени и в Решение на СЕС от 2 октом-
ври 2018 г. по дело С-207/16 Ministerio Fiscal 
(EU:C:2018:788), както и в последните решения 
на СЕС от 6 октомври 2020 г. по съедине-
ни дела С-511/18; С-512/18; С-520/18 French 
Data Network et a. (EU:C:2020:791) и по дело 
С-623/17 Privacy International (EU:C:2020:790).
Заслужава да се отбележи, че с решение 
от 13.05.2020 г., PL. ÚS 13/2020-103, Консти-
туционният съд на Словашката република се 
е произнесъл по искане за преустановяване 
действието на разпоредби от словашкия 
Закон за електронните съобщения, приети 
за целите на борба с разпространението на 
пандемията от COVID-19. Приема, че атаку-
ваните законови норми предвиждат общо и 
недиференцирано съхранение от доставчи-
ците на далекосъобщителни услуги на данни 
за местоположение и идентификация, които 
при поискване се предоставят на Агенцията 
за обществено здравеопазване на Словашката 
република.
Конституционният съд на Словашката 
република подчертава, че „продължаващата