Държавен вестник, бр. 93, 2004 г., стр. 9

Б Р О Й  93
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  9
от 2002 г.) отделно предвижда, че Министерст-
вото на правосъдието може да придобива не-
движими имоти и вещни права за нуждите на
органите на съдебната власт. В чл. 36б е посо-
чено, че за построяването, оборудването и под-
държането на сградите на органите на съдебна-
та власт и местата за изтърпяване на наказани-
ето “лишаване от свобода” се създават фондове
“Съдебни сгради” и “Затворни сгради”, като с
оспореното изменение в текста са заличени
думите “като второстепенни разпоредители с
бюджетни кредити”; в чл. 36в са посочени фи-
нансовите източници на двата фонда.
В нормативен план Народното събрание
приема бюджета на съдебната власт по изгот-
вения проект от ВСС, като част от разходите
гласува по бюджета є и отделно за капиталови
разходи и закупуването на съдебни сгради и
вещни права по бюджета на Министерството
на правосъдието.
В искането се твърди, че раздел VI на глава
трета е противоконституционна—оспорва се не
само ЗИДЗСВ в тази му част, а цялата глава,
включително и съдържанието на разпоредбите
преди последното изменение.
Анализът на посочените изменения на раз-
дел VI от глава трета показва, че те не създават
нови и не изменят или отменят, а фактически
уточняват старите разпоредби—допълнението
към чл. 36 не внася нищо ново към старата раз-
поредба—очевидно Министерството на право-
съдието не може да осигури посочените капи-
талови разходи по друг начин освен от собстве-
ния си бюджет. А чрез заличаването в чл. 36б
ЗСВ на думите “като второстепенни разпоре-
дители с бюджетни кредити” от системата на
двата фонда на практика първостепенен разпо-
редител с бюджета остава само министърът на
правосъдието (или фондовете продължават да
се управляват от изпълнителната власт).
При преценка на искането за обявяване на
тези текстове от закона за противоконституци-
онни съдът взе предвид следното:
 а) Само Министерският съвет по Конститу-
ция е вносител на проекта за държавния бю-
джет, който включва бюджета на трите власти.
Окончателното решение спрямо определените
от самия него параметри на бюджета взима
парламентът. Отношенията между парламент
и изпълнителна власт по правило не са конф-
ликтни—мнозинството, което само гласува
бюджета си, трудно би направило обструкции
на излъчената от него изпълнителна власт. От
друга страна, единствено за съдебната власт в
чл. 117, ал. 2 и 3 от Конституцията е отбеляза-
но, че тя е независима и има самостоятелен бю-
джет. Тази разпоредба не само подчертава са-
мостоятелното є място в системата на трите
власти, а е и средство да бъде осигурен отчасти
баланс помежду им—отчасти, защото изпълни-
телната власт в лицето на Министерския съвет
чрез своите структури разпределя и контроли-
ра материалните ресурси на цялата държава.
б) В логически план употребените в чл. 117,
ал. 2 и 3 от Конституцията понятия “съдебната
власт е независима” и тя има “самостоятелен
бюджет” са корелати—еднакви по значимост
зависимости, между които има взаимна връзка
и имат смисъл само в съотношение помежду
си. Доколкото е допустимо нагледно сравнение
в решението—органите на цялото са взаимно
свързани и изменението на един от тях по при-
чини вън от него води до изменение на остана-
лите му части. Така че, за да бъде независима
съдебната власт, тя трябва да има бюджет, кой-
то да не е зависим от фактори извън системата.
в) Между конституционните разпоредби на
чл. 106, който определя Министерския съвет
като орган, който организира стопанисването
на държавното имущество, и чл. 117, ал. 3, кой-
то определя, че съдебната власт има самосто-
ятелен бюджет, няма категорична йерархия.
Двете разпоредби установяват точно равнове-
сие между конкуриращи се интереси. Те са ва-
лидни и намират собствена опора в Конститу-
цията. По съществото си представляват юри-
дически антиномии и всяка от тях съществува
като истина сама за себе си, която не може да
се изключи (поради различна употреба на по-
нятието тук се налага уточнение—антино-
мия от гръцки—противоречие на закона са-
мия със себе си, противоречащи си еднакво
обосновани съждения. Произходът на думата
идва от античните логически мъчнотии, на-
ричани апории. Според Аристотел, когато
нещо се изменя от несветло в светло, в проце-
са на изменението не се намира нито в едното,
нито в другото състояние, но всяко едно от
тях не може да се опровергае. Първият случай
на юридическа антиномия е споменат в Ко-
декса на Юстиниян от 534 г.—самопротиво-
речивост на един закон на самия себе си, в час-
тност на друг закон. Така в кодекса е направе-
на разлика между параномия (нарушаване на
закон) и аномия (липса на закон) и антино-
мия. “Антиномиите не са “противоречия-проб-
леми”, “противоречия-грешки”, а контрадик-
торност, истина, в смисъл на нейната неиз-
ключаемост”). Следователно принципът, че съ-
дебната власт трябва да има бюджет, който да
включва капиталовите є разходи, в това число
и за придобиване на недвижими имоти, не може
да бъде дерогиран от другия, залегнал в чл. 106
от Конституцията принцип.
 Съдебните сгради очевидно не са от катего-
рията вещи изключителна държавна собстве-
ност по смисъла на чл. 18, ал. 1 от Конституци-
ята. Поради това статутът на капиталовите
разходи и последиците от разходването им като
елемент на цялостния бюджет на съдебната
власт трябва да са уредени по начин, който да е
съобразен с конституционните принципи на чл. 8
и чл. 117, ал. 2 и 3 от Конституцията.
г) Все на плоскостта на разпоредбата на
чл. 117, ал. 2 и 3 от Конституцията трябва да се
има предвид и нещо друго. Съсредоточаването