Държавен вестник, бр. 43, 2013 г., стр. 85

БРОЙ  43	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  85  
ГРУПА
ПОДГРУПА
ПРЕДСТАВИТЕЛИ
1
2
3
Антифолатни агенти
 
 
 
Sulfonamides
Trimethoprime
Антимикотични
средства
Полиени
 
Amphotericin B
 
 
Нуклеозидни аналози
5-Flucytosine
 
 
 
Азоли
 
 
Ketoconazole
Fluconazole
Itraconazole
 
Алиламини
Terbinafine
 
Триазоли
Voriconazole
 
Ехинокандини
Caspofungin
Антимикобактериал-
ни средства
 
 
 
 
 
 
 
Isoniazid
Rifampicin
Rifabutin
Ethambutol
Streptomycin
2. Рационална употреба на антибиотици
2.1. Всяко лечебно заведение трябва да има 
гъвкава и периодично обновявана антибиотич-
на политика въз основа на специфичността на 
патологията, позоваваща се на локалната ети-
ологична структура на инфекциите, локалната 
антибиотична резистентност и контролираната 
употреба на антибиотиците. 
2.1.1. Антибиотичната политика има задачата 
да осигури:
2.1.1.1. добра грижа за пациентите чрез разум-
но използване на антибиотици за профилактика 
и лечение;
2.1.1.2. ефективно използване на финансовите 
ресурси;
2.1.1.3. ограничаване появата на микроорга-
низми с множествена резистентност;
2.1.1.4. обучение на лекарите за правилна 
употреба на антибиотиците в медицинската 
практика. 
2.1.2. Антибиотичната политика се разработва 
въз основа на четири основни консенсуса:
2.1.2.1. за правилна емпирична терапия;
2.1.2.2. за правилна антибиотична профи-
лактика;
2.1.2.3. за групиране на използваните в ле-
чебното заведение антибиотици;
2.1.2.4. за мониториране на антибиотичната 
употреба и микробна резистентност.
2.2. Правила за емпирична терапия:
2.2.1. Емпиричната антибиотична терапия се 
основава на внимателно клинично изследване 
и локалните данни за етиологичната структура 
и антибиотичната чувствителност на микроор-
ганизмите. 
2.2.2. Задължително преди започване на 
емпирична терапия се взема материал за бак-
териологично изследване.
2.2.3. Всяка антибиотична употреба се съо-
бразява с клиничната диагноза и най-вероятния 
етиологичен агент.
2.2.4. Изборът на антибиотик се съобразява 
и със структурата на резистентността, толерант-
ността на пациента, локализацията на инфек-
цията и цената.
2.2.5. Избягват се антибиотични комбинации, 
когато това е възможно.
2.2.6. Антибиотиците трябва да се дозират 
правилно. Ниските дози са неефективни и бла-
гоприятстват развитието на резистентни щамове, 
а високите дози могат да утежнят нежеланите 
реакции и да не предотвратят развитието на 
резистентност.
2.2.7. Антибиотична терапия се назначава 
след проведено микробиологично изследване 
на съответен клиничен материал и се съобра-
зява с резултатите, получени от изпитване на 
антимикробната чувствителност на доказаните 
причинители. 
2.2.8. Продължителността на антибиотичния 
курс следва да бъде ограничена – 5 до 14 дни, в 
зависимост от типа на инфекцията. Съществуват 
определени индикации за по-продължителни 
курсове. В случай че антибиотикът не е показал 
ефективност през първите 3 дни от лечението, 
приложението му се прекъсва и терапията се 
преразглежда. 
2.2.9. За провеждане на правилна емпирична 
терапия специализираното звено по антибиотична 
политика разработва справочник за емпирична 
терапия на най-честите инфекции, съдържащ 
информация за водещите етиологични агенти, 
антибиотиците на първи избор и алтернативните 
средства, дозата, начина на въвеждане, продъл-
жителността на терапията, коментар и препо-
ръки за секвенциална терапия. Справочникът 
се предоставя на медицинските специалисти 
във всички диагностично-лечебни структури 
на лечебното заведение и се актуализира след 
периодични оценки.
2.2.10. Заболявания, които трябва да бъдат 
включени в справочника:
2.2.10.1. инфекции на уринарния тракт;
2.2.10.2. инфекции на горните дихателни 
пътища;