Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 31

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  31  
1. Конституцията не определя изрично кой 
може да поиска/предизвика непосредствено 
осъществяване на държавната власт от народа 
(т.е. произвеждане на референдум). Законът 
(в чл. 10, ал. 1) уточнява, че „предложение 
до Народното събрание за произвеждане 
на национален референдум може да бъде 
направено от не по-малко от една пета от 
народните представители; Президента на 
Републиката; Министерския съвет; не по-
малко от една пета от общинските съвети в 
страната; инициативен комитет на граждани 
с избирателни права, събрал не по-малко от 
200 000 подписа на граждани с избирателни 
права“. Намирам за спорно посочването на 
последно място на гражданите (като част 
именно от суверена – за разлика от всички 
други субекти). Независимо от това тази раз-
поредба ясно урежда възможност суверенът, 
именно чрез само част от съставляващите го 
граждани, да може да поиска („предложи“) 
прилагане на механизма за пряко осъщест-
вяване от него на властта.
Без очевидно да произтича от Консти-
туцията, законът закрепва два вида граж-
данска инициатива за референдум, които 
може условно да определя като „тясна“ и 
„широка“. В случая на „тясна инициати-
ва“ – предложение от поне 200 000 граждани 
с избирателни права12 – Народното събрание 
е длъжно „да обсъди“ предложението13 за 
произвеждане на референдум по даден въ-
прос, ако „подписката“, чрез която се прави 
това предложение14, отговаря на законовите 
изисквания (чл. 13, ал. 3), които не включват 
предварителна преценка дали предложени-
ето е съобразено с ограниченията, предви-
дени в чл. 9 (или произтичащи от самата 
Конституция). Смятам за несъмнено, че в 
този случай „обсъждането“ е относително 
свободно и може да включва преценка за 
целесъобразността на произвеждането на 
референдум с предлагания с подписката въп- 
12 Впрочем законът не уточнява дали правото на 
инициатива е предоставено само на български 
граждани, респ. с какви „избирателни права“ – 
очевидно става дума за активно избирателно право, 
но дали само за парламентарни избори (в които 
нямат право на глас лица, които не са български 
граждани), или за всякакви избори (което включва 
и гражданите на ЕС, които при определени усло-
вия имат право – при това както активно, така и 
пасивно – да участват в местни избори, както и в 
избори за Европейски парламент).
13 В закона нелепо „подписката“ – очевидно се 
обсъжда не самата „подписка“ (тя се „проверява“ 
преди обсъждането), а предложението за референ-
дум, което е подкрепено с подписка.
14 Оставям настрана и недомислицата „национален 
референдум по чл. 10, ал. 1, т. 5 се организира чрез 
подписка от инициативен комитет…“ (чл. 12, ал. 
1 от ЗПУГ), несъмнено е, че чрез подписка рефе-
рендум не се „организира“, а само се предлага… 
рос, респ., че Народното събрание може и по 
съображения за неуместност, ненавременност 
или друга целесъобразност да вземе решение, 
с което „мотивирано отхвърля предложе-
нието“ (чл. 13, ал. 7). То може и да вземе 
решение за произвеждане на референдум, 
като „редактира, без да променя смисъла 
на съдържащия се в предложението въпрос 
или въпроси, както и тяхната поредност“ 
(чл. 13, ал. 6). В този смисъл в случай на 
тясна гражданска инициатива Народното 
събрание е напълно свободно в преценката 
си дали да удовлетвори, или да отхвърли 
(мотивирано) искането за произвеждане на 
национален референдум.
В случай обаче на „широка инициати-
ва“ – предложение от поне 400 000 граждани 
с избирателни права – свободата на преценка 
на НС е изрично ограничена от разпоред-
бата на чл. 10, ал. 2 от ЗПУГ: „Народното 
събрание приема решение за произвеждане 
на национален референдум, когато това е 
поискано от инициативен комитет с подпи-
ска, съдържаща подписите на не по-малко от 
400 000 български граждани с избирателни 
права, и не противоречи на ограниченията 
по чл. 9, ал. 2, 3 и 4.“
Дори ако с Конституцията „суверенът се е 
самоограничил“, както се посочва в настоя- 
щото решение на КС, според мен няма нито 
разпознаваема правна основа, нито демокра-
тична или друга логика правото му да поиска 
непосредствено осъществяване на държавната 
власт да е напълно ограничено от преценка 
по целесъобразност на… неговите представи-
тели (в НС). И обратно – ако с разпоредбата 
на чл. 10, ал. 2 от ЗПУГ законодателят се е 
самоограничил, смятам за вярно, че това про-
изтича именно от духа и регулативния ефект 
на разпоредбата на чл. 1, ал. 2, изр. второ 
от Конституцията, и не смятам за вярно, че 
от Конституцията произтича отсъствие (или 
пълна невъзможност за налагане) на каквото 
и да било задължение на парламента.
От една страна, без подобно разбиране 
(за задължение при „широка инициатива“) 
би останало без какъвто и да било смисъл 
прокараното в закона разграничение между 
подписка, подкрепена от поне 200  000, и 
подписка, подкрепена от поне 400 000 изби-
ратели. Ако и в двата случая НС има пълна 
свобода да преценява по целесъобразност, 
защо изобщо е необходимо законодателно 
разграничение на двата случая? 
От друга страна, редакцията на цитира-
ната законова норма е напълно ясна: НС 
трябва (е длъжно) да приеме решение за 
произвеждане на референдум, когато това е 
поискано от поне 400 000 граждани. И може 
да вземе решение, с което отхвърля поискано 
по този начин произвеждане на референдум