Държавен вестник, бр. 65, 2008 г., стр. 16

С Т Р .  16
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  65
онния съд, макар че тяхната конституционо-
съобразност би могла да бъде предмет на са-
мостоятелно обсъждане от тази на чл. 222, ал. 1
ЗЛПХМ. Идеята на искането е била, че с уста-
новяване противоконституционността на раз-
поредбата на чл. 222, ал. 1, чл. 223, ал. 1 и § 16
от ПЗР ЗЛПХМ  ще изгубят рестриктивния си
смисъл по отношение притежаването на   соб-
ственост върху аптечни предприятия от лица,
които не са придобили  образователна степен
магистър-фармацевт.
Преценката за допустимост на искането на
омбудсмана по чл. 150, ал. 3 от Конституцията
с оглед наличие на процесуална легитимация
има не само теоретично, но и важно практичес-
ко значение. Неограниченото допускане на ис-
кания за установяване противоконституцион-
ност на закон извън ограничената хипотеза на
засягане на лични и политически права би  било
неадекватно на това правомощие на омбудсма-
на като заместител на несъществуващата по
действащата уредба пряка конституционна
жалба на гражданина. Това правомощие при
липса на посочената преценка би могло да се
упражнява превратно—за лобиране в полза на
корпоративни интереси или за социален попу-
лизъм, вместо за защита на посочените права,
което би се отразило неблагоприятно и върху
авторитета на Конституционния съд като ор-
ган на конституционното правосъдие.
Поради това искането на омбудсмана за ус-
тановяване противоконституционността на раз-
поредбата на чл. 222, ал. 1 ЗЛПХМ   следва да се
остави без разглеждане като недопустимо.
Конституционен съдия: Бл. Пунев
СТАНОВИЩА
на конституционни съдии
по конституционно дело № 2 от 2008 г.
Васил Гоцев
1. Споделям мотивите на решението само
относно противоречието на чл. 222, ал. 1
ЗЛПХМ с чл. 19, ал. 1 и 2 от Конституцията.
2. Поначало не приемам тезата, че “право-
то да се извършва търговия на дребно с лекар-
ствени продукти”, като се открие аптека, е
различно от това да си собственик на откри-
тата аптека. В случая аргументацията с ети-
мологията и същността на понятията не може
да бъде основание, за да се приеме, че зако-
нът има предвид, че само изброените от него
могат да открият аптеки, като не се огранича-
ва други лица да са собственици на аптеките,
без те да са ги открили. Очевидно законът
забранява да бъдат собственици на аптеки
лица извън посочените от него. Не бих могъл
да намеря нито един пример, при който при
наличието на атакуваната разпоредба някой
да може да има собствеността на аптека, без
да я е открил и без да отговаря на изисквани-
ята на чл. 222, ал. 1 ЗЛПХМ.
3. Смятам, че чл. 222, ал. 1 ЗЛПХМ е в про-
тиворечие и с чл. 19, ал. 3 от Конституцията,
тъй като забранява на чуждестранни лица и
институции, които нямат качествата, посо-
чени от атакувания закон, да отрият аптека
и с това да направят инвестиция.  В “широк”
или “тесен” смисъл  на думата инвестиция е
всяко влагане на средства в недвижими и
движими вещи или в стопанска дейност в
страната.
4. Не виждам с какво чл. 222, ал. 1 ЗЛПХМ
противоречи на чл. 52, ал. 5 от Конституция-
та. Никъде в разглеждания закон не се съдър-
жат правила, които пречат на държавата да
осъществява контрола, предвиден в чл. 52,
ал. 5 от Конституцията. Друг е въпросът, че
ограниченията на чл. 222, ал. 1 от закона не
са необходими, за да се осъществява този
контрол. Но сама по себе си разпоредбата не
пречи на контрола.
5. Като изхождам от това, че с ограничава-
нето по чл. 222, ал. 1 от закона кои лица само
могат да открият аптека, по същество означа-
ва, че и само те могат да бъдат собственици на
такова търговско предприятие, както и че § 16,
ал. 2 от преходните и заключителните разпо-
редби на ЗЛПХМ  задължава всички аптеки да
приведат дейността си в съответствие с изиск-
ванията на закона в едногодишен срок, става
ясно, че този собственик на аптека, който не
отговаря на условията, трябва по някакъв на-
чин да я ликвидира. С това се посяга върху не-
говото право на собственост. Няма никакво
значение, че § 16 от преходните и заключител-
ните разпоредби  на закона не е предмет на ис-
кането на омбудсмана, защото несъмнено той е
в иманентна връзка и пряка последица от чл. 222,
ал. 1.  С това се нарушава чл. 17, ал. 3 от Конс-
титуцията.
Конституционен съдия: В. Гоцев
Снежана Начева
Като споделям и подкрепям диспозитива на
Решение № 5 от 2008 г. по к.д. № 2 от 2008 г.,
смятам, че то страда от непълнота на мотивите
в следните две направления:
1.Диспозитивът, с който КС обявява за про-
тивоконституционна разпоредбата на чл. 222,
ал. 1 от Закона за лекарствените продукти в
хуманната медицина (ДВ, бр. 31 от 2007 г.), из-
цяло се мотивира с аргументи, които се отнасят
само до първото изречение на тази алинея. В
мотивите липсва каквато и да е формулировка
по отношение на основанието за противоконс-
титуционност на установеното с второто изре-
чение на оспорената разпоредба.
Допустимото предполагаемо съображе-
ние, че двете изречения са предметно свър-
зани до степен, в която установената проти-
воконституционност на разпоредбата в пър-
вата є част—първото изречение, логично
предопределя противоконституционността и