Държавен вестник, бр. 91, 2010 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  91
отпуск е възпроизводството на работната сила, 
за да се избегне рискът за живота и здравето 
на полагащия труд, произтичащ от прекомерна 
преумора.
Отпускът е субективно право на работника 
(служителя), което се защитава както от Кон­
ституцията като елемент на правото на труд 
(чл. 48, ал. 5), така и от валидните за страната 
международни актове (Всеобщата декларация 
за правата на човека, Конвенция № 52 на 
МОТ, Европейската социална харта (ревизи­
рана) и др.). Поради характеристиката си на 
право, а не на задължение, упражняването на 
правото на отпуск представлява възможност, 
чието реализиране зависи от активността и 
инициативата на неговия носител, разбира 
се, при наличие на оказано съдействие в 
тази насока и от другата страна в трудовото 
правоотношение – работодателя. Бездейст­
вието на носителя на правото на годишен 
платен отпуск да го реализира своевременно 
през съответната календарна година, когато 
трябва да бъде освободен от предоставяне на 
работната си сила, създава условия за зло­
употреба с това право поради ненадлежното 
му упражняване. Така не се реализира целта, 
за която правото съществува – възпроизвод­
ството на работната сила чрез реално пол­
зване на отпуска, а вместо това се натрупват 
неползвани отпуски, които при прекратяване 
на трудовото правоотношение се осребряват с 
парично обезщетение, т.е. компенсират се със 
заместваща облага. Смисълът на оспорените 
разпоредби на § 3а от ПР на КТ и § 8а от ПЗР 
на ЗДС е в преодоляване на този вреден в 
личен и обществен план резултат – както за 
правоимащите работници и служители, които 
не са възстановили чрез почивка работната 
си сила, така и за държавата, чийто бюджет в 
условията на финансова криза и дефицит ще 
бъде натоварен неправомерно с извършване 
на непредвидени и необосновани разходи. 
Посочените разпоредби не накърняват, а 
напротив – допринасят за реализирането на 
правото на отпуск като съществен елемент на 
правото на здравословни и безопасни условия 
на труд. Техен адресат са не само работниците 
и служителите, но и работодателите, на които 
се предоставя разумен срок (седемнадесет ме­
сеца) – до 01.01.2012 г., да организират преодо­
ляване на състоянието на забавено (отложено) 
ползване на дължимия платен годишен отпуск, 
натрупан преди 01.01.2010 г. за предходни кален­
дарни години. По-бързото реално изпълнение 
на задължението за предоставяне на платен 
отпуск е в интерес както на работника (служи­
теля), така и на обществото. То не ограничава, 
а обслужва съответното право, като стимулира 
към срочно уреждане на насрещните права и 
задължения между работодателите и работни­
ците (служителите) във връзка с ползването на 
отпуските. Затова напълно съответства на духа 
на Конституцията и международните стандарти.
Избраният от законодателя способ за уреж­
дане на проблема с неползваните за минало 
време отпуски не засяга с обратна сила придо­
бити права по неблагоприятен за правоимащите 
начин. Оспорените разпоредби имат действие 
занапред и целят срочното удовлетворяване 
на правото на платен годишен отпуск, чието 
изпълнение е било забавено. В този контекст 
той съответства на иманентната характеристика 
на правовата държава, която намира израз в 
справедливостта на правното регулиране. С 
това се възстановява правната симетрия – след 
като през продължителен период от време са 
се натрупали неползвани отпуски, се ускорява 
тяхното реално използване, за което се определя 
достатъчен преходен период до влизане в сила 
на новата уредба на упражняване на правото. 
Съгласно международния стандарт компенси­
рането на неизползвания платен отпуск с пари е 
правно недопустимо освен при прекратяване на 
трудовия договор, защото в този случай реалното 
ползване на отпуска в натура е невъзможно 
(вж. чл. 7, т. 2 от Директива 2003/88/ЕО и чл. 6 
от Конвенция № 52 на МОТ). Затова, докато 
трае трудовото правоотношение, работниците 
и служителите не разполагат с правото да 
избират между реално ползване на отпуска и 
парично обезщетение за неползването му (вж. 
в този смисъл и чл. 4 от Конвенция № 52 на 
МОТ). Такъв избор би създал предпоставки за 
обезсмисляне на признатото от Конституцията и 
международните актове право на здравословни 
и безопасни условия на труд, в частност – на 
платен отпуск, предназначен за възстановяване 
на работната сила. В действителност разпоред­
бите, предмет на контрол в настоящото кон­
ституционно дело, непосредствено не лишават 
правоимащите от правото им на обезщетение 
за натрупаните стари отпуски. За тях остава­
ше възможността, ако не желаят да ползват 
неползвания отпуск в периода до 01.01.2012 г., 
да прекратят трудовото си правоотношение, за 
да получат заместващата облага в пари преди 
изтичането на този период.
 И при действието на настоящото консти­
туционно решение работодателите няма да са 
ограничени да организират реалното ползване 
на старите платени отпуски, придобити за вре­
мето преди 01.01.2010 г. За съжаление обаче те 
вече няма да са обвързани от задължението да 
го сторят в точно определен срок по отноше­
ние на всички свои работници и служители. 
Така се създават обективни предпоставки за 
несправедлива избирателност. 
В заключение не можем да приемем за нор­
мално патологичното развитие на отношенията 
между работодатели и работници (служители), 
а именно натрупването на неизползван отпуск