Държавен вестник, бр. 62, 2020 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  62
и неговите правни последици се уреждат в 
процесуалните закони.
3. Отклонява искането на пленума на 
Върховния административен съд по другите 
тълкувателни въпроси.
Съдия Георги Ангелов е подписал ре-
шението със становище по т. 1 и с особено 
мнение по т. 3.
Председател:  
Борис Велчев
СТАНОВИЩЕ 
на съдията Георги Ангелов
по конституционно дело № 11 от 2019 г.
I. 1. Съгласно чл. 1, ал. 2, изр. 1 от Конститу-
цията цялата държавна власт произтича от на-
рода. „Народ“ става нормативно и затова юри-
дическо понятие, което означава нещо, същест-
вуващо преднормативно и мета(извън)юри- 
дически. Това е общността от хора, която 
създава държавната власт. Доктрината нарича 
тази общност учредителна, а създадената от 
нея – учредена власт. 
2. До създаването на държавната власт 
всички видове власт (в анализ на самото 
понятие не навлизам) – индивидуална (физи-
ческа, психическа и интелектуална), иконо-
мическа и социална, се регулират единствено 
от природните закони и моралните норми. 
Държавната власт е вече правнонормативна. 
Тя е значително по-тясна от първите две.
3. Член 4, ал. 1 от Конституцията определя 
Република България като правова държава, 
която се управлява според Конституцията 
и законите на страната. Законите съгласно 
чл. 5, ал. 1 от нея не могат да є противоре-
чат. Границите, в които може да се простира 
държавната власт, следователно, са поставени 
в Конституцията. 
4. Учредителната власт (би трябвало да) 
следи дали учредената власт, и то във всичките 
си разделения по чл. 8 от Конституцията, се 
упражнява в предоставените є параметри. 
Това става вертикално (концентрирано) – чрез 
държавни органи, или хоризонтално (дифуз-
но) – от и през самото общество. Необходимо 
условие и за двете е знанието защо във всеки 
конкретен случай се упражнява държавна 
власт. Отговорът на този въпрос, който Кон-
ституцията (чл. 101, ал. 1 и чл. 121, ал. 4) 
нарича „мотиви“, е необходим и следователно 
задължителен, и то не само за актовете на 
правораздаване, а за всеки акт на държавна 
власт. Той е гаранцията срещу нейното про-
изволно (отвъд границите, в които е дадена) 
упражняване. Този отговор е конституционен 
императив. Затова, а не по друга причина, 
са изискванията в действащите закони за 
мотивиране не само на правораздавателните 
актове, а и на актовете на законодателната и 
изпълнителната власт.
5. Държавната власт може да се раздели и 
на нормотворческа и правоприлагаща. При 
нормотворческата власт на преценка подле-
жи конституционосъобразността на целта и 
конституционосъобразността на средствата за 
осъществяването є. При правоприлагащата 
се преценяват фактите и приложението на 
закона към тях. Това е съдържанието и на 
минимално необходимите мотиви за всеки 
от двата случая. 
6. Държавната власт противостои на сво-
бодата, прогласена като конституционна 
ценност още в преамбюла на Конституцията. 
Затова мотиви няма да са нужни само когато 
властническият акт удовлетворява направено 
искане, без при това да засяга чуждата сво-
бода, т.е. чужди права или законни интереси.
II. 1. Правораздаването по смисъла на 
чл. 121, ал. 4 от Конституцията е всяко разре-
шаване на правен спор от съда като неутрален 
и независим орган с участието на страните 
по спора. Силата на присъдено нещо не е 
необходим елемент от това конституционно 
понятие.
2. Съдебният акт е юридически факт от 
рода на правните действия. Той е правно 
действие на държавна власт. Затова в кон-
ституционното понятие за него не попадат 
гражданскоправните действия на съда. 
3. а. Съдебните актове, които Конститу-
цията изисква да бъдат мотивирани, са само 
властническите съдебни актове, но пък всички 
по разрешаването на правни спорове. Така 
е, защото решаването на спора по необходи-
мост отрича едното от насрещните спорни 
права. Мотивите трябва да съдържат поне: 
(а) фактите, които са установени; (б) защо са 
приети за установени; (в) приложимия спрямо 
фактите закон.
б. Без значение е дали споровете започват 
от твърдяно неправомерно развитие на граж-
данско, административно или наказателно 
правоотношение (правосъдие в строгия смисъл 
на думата), или са по съдействие в правомер-
ното развитие на тези правоотношения (спорна 
администрация). В примерите си тук кон-
ституционното решение допуска неточности, 
квалифицирайки актове от първия род (напр. 
спор за подведомственост, спор за подсъдност, 
издаване на изпълнителен лист, обезпечаване 
на иск, мерки за процесуална принуда, разре-
шения за претърсване и изземване, за достъп 
до информация и др.) като такива от втория 
род. Спорове, които съдът решава по власт-
нически начин, са и споровете за и в самите 
съдебни производства (процесуални спорове).