Държавен вестник, бр. 58, 2018 г., стр. 5

БРОЙ  58	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
а. Решението на КЕВР може да е само 
такова, с което се отхвърля или се уважава 
(изцяло или частично) искане по чл. 36а, 
ал. 1 ЗЕ на доставчика за увеличаване на 
пределната цена на продаваната от него елек-
троенергия. Оспореният текст, третирайки 
административния акт като индивидуален, 
не отрича неговото право на жалба, тъй като 
формално той е единственият адресат на акта.
б. Срещу интересите на доставчика обаче 
икономически и което е важното, юридиче-
ски стоят интересите на неговите клиенти. 
Последните няма да бъдат „засегнати“ от 
административния акт по смисъла на Решение 
№ 21 от 1995 г. на Конституционния съд за 
тълкуване на чл. 120, ал. 2 от Конституцията 
само ако с акта искането се отхвърля изцяло. 
Във всички останали случаи техните права 
са непосредствено застрашени, защото един-
ствената цел и последица от акта е възмож-
ността за повишаване на цената, заплащана 
за закупуваната от тях електроенергия.
По силата на конституционния текст сле-
дователно в тези последни случаи те имат 
право на жалба.
в. Това им право признава и чл. 186, ал. 1 
АПК, ако актът би могъл да бъде преценяван 
като такъв, какъвто е по определението на 
чл. 75, ал. 1 АПК – нормативен, а не инди-
видуален административен акт, за какъвто 
съдът е длъжен да го смята по силата на 
чл. 117, ал. 2, изр. 2 от Основния закон и 
оспорената норма.
Съображения за сроковете, действието и 
трудоемкостта на оспорването от неограни-
чен брой лица не са конституционни съоб­
ражения и не могат да служат за отричане 
на конституционното право на жалба срещу 
нормативния административен акт. Незави-
симо от това в своята глава десета, раздел III 
от АПК е уредил цялостно производството 
по този вид оспорване.
г. Следваше поради това разпоредбата в 
частта относно думата „индивидуален“ да 
бъде обявена за противоконституционна 
като отнемаща установеното от чл. 120, ал. 2 
от Конституцията право на жалба срещу 
решението на КЕВР, и то на именно тези 
граждани и юридически лица, в чиято полза 
са въведени регулираните цени. 
4. Казано иначе и по-просто: парите за 
по-високата цена на продавача трябва и 
могат да дойдат единствено от купувача. 
При властнически регулирания пазар всяко 
повишаване на пределната цена е в полза 
на първия и в тежест на втория. Затова и 
двамата са процесуалнолегитимирани да 
оспорват акта, който я установява. 
Ограничаването или изключването на 
процесуалната легитимация на когото и да е 
от тях ограничава или изключва независимия 
контрол върху властническия акт. Добре за 
властта, лошо за подвластния.
Конституционен съдия: 
Георги Ангелов
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Филип Димитров по конститу­
ционно дело № 8 от 2018 г.
Не съм съгласен с решението по кон-
ституционно дело № 8/2018 г. по следните 
съображения:
Основен аргумент в него е обстоятел-
ството, че искането на омбудсмана за ус-
тановяване противоконституционност на 
разпоредбата на чл. 36а, ал. 2 от Закона за 
енергетиката (ЗЕ) излиза извън рамките на 
чл. 150, ал. 3 от Kонституцията. Приема 
се, че макар Конституционният съд да е в 
правото си да прегледа всички аспекти на 
конституционосъобразността на атакуваната 
законова разпоредба в случаите на ал. 3 и 
4 от чл. 150 от Конституцията, той не може 
да надхвърли рамките на правомощията на 
омбудсмана, респ. на Висшия адвокатски 
съвет, да сезират Конституционния съд.
Смятам, че това приемане не съответства 
на логиката на Конституцията. То изхожда 
от необоснованото приемане, че Конститу-
ционният съд действа като част от съдебната 
система, т.е. като съд в същинския смисъл 
на думата. За такъв съд важат правилата на 
състезателността на процеса, която е основна 
гаранция за правото на защита по чл. 56 от 
Конституцията. Конституционният съд на 
Република България не решава индивидуални 
казуси и в неговите процедури няма субект, 
който да се ползва от правото на състезате-
лен процес. Той действа като защитник на 
конституционния ред и държейки сметка за 
всички тънкости в баланса между властите, 
следва да се схваща в известен смисъл и като 
арбитър в междуинституционните спорове, 
конкуренции или противопоставяния.
Вярно е, че Конституционният съд не 
може да се самосезира, но това няма връзка 
с правото на защита, а с баланса на власти-
те, доколкото самосезиране като такова би 
дало възможност на Конституционния съд 
сам да се рови в законодателния продукт 
и ако прояви „свръхинициативност“ (която 
„в хода на човешките събития“ се явява 
естествен риск за всяка държавна инсти-
туция), би могъл да създаде опасност от 
хаос в отношенията между институциите. 
Неограничено изземване по своя воля на 
инициатива би могло да има парализиращ 
или поне демотивиращ ефект върху инсти-
туциите и така върху тяхната ефикасност и 
сила. Това би могло да накърни баланса на 
властите, доколкото тяхната ефикасност е 
елемент от правото им на съществуване по 
силата на Конституцията. 
Когато обаче е сезиран с разглеждането 
на някаква норма, Конституционният съд 
действа в интерес на конституционния ред, 
т.е. в публичен интерес. Да се твърди, че 
Конституционният съд, веднъж сезиран по 
определена норма, констатирайки противо-