Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
ядро на Конституцията, върху което тя се 
изгражда и което определя нейната същност 
и идентичност, поради което изразяващите го 
принципи са по правило устойчиви – тяхно­
то премахване означава основна качествена 
промяна, което не може да се сведе просто 
до промяна в Конституцията, а по същество 
е заменянето є с друга конституция. Съдър­
жателните ограничения са критериите за 
установяване на противоконституционност 
на конституционните промени. Обхватът на 
недосегаемите за промени от производната 
учредителна власт „предмети“ на конститу­
ционна уредба е ориентиран да защити консти­
туционния континуитет и конституционната 
идентичност. Посоченото заслужава особено 
внимание, защото обявяването за невали­
ден на закон за конституционни промени, 
приет от общонационалния представителен 
орган, не е тъждествено на налагане от една 
конституционна юрисдикция на забрана за 
промени в Конституцията, а единствено, че 
такива промени са направени в нарушение 
на конституционно възложеното и допустимо­
то за една учредена и поради това присъщо 
ограничена власт.
Поради различните исторически, културни, 
политически и социални условия във всяко 
общество и държава различни ценности и 
принципи се считат за толкова фундаментал­
ни, че те се установяват като основополагащи 
за тяхното съществуване. Макар и да не съ­
ществува универсално по своето съдържание 
и обхват ценностно конституционно ядро, 
съществуват общоприети ценности, на които 
се основават конституциите на съвременните 
демократични правови държави и в които 
като върховен закон тези ценности са отра­
зени чрез основополагащите конституционни 
принципи (сърцевината на Конституцията). 
Без претенции за изчерпателно изброяване, 
като такива основни принципи могат да бъдат 
посочени принципите на народен суверенитет, 
на разделение на властите, на върховенство 
на правото и на Конституцията като негово 
най-ярко проявление, на политически плура­
лизъм, на зачитане и защита на правата на 
човека и основните свободи, на независимост 
на съдебната власт и техните измерения. В 
своето единство те формират основата на 
конституционния ред в демократичната кон­
ституционна правова държава, каквато е и 
основната конституционна характеристика 
на Република България. 
Значимостта на тези принципи изисква 
те да се ползват с най-висока степен на кон­
ституционна защита и предназначението на 
конституционното правосъдие е да ги съхра­
ни срещу всеки опит на временно, преходно 
политическо мнозинство да ги наруши, тъй 
като това би било по същество подмяна на 
ценностния консенсус в обществото, нов об­
ществен договор, основан на друга ценностна 
основа. Същностното съдържание на една 
демократична конституция не е неизменно и 
се развива, но промяната в него принадлежи 
единствено на суверенното гражданство, кон­
ституиращо се в учредителна власт (оригинер­
на) чрез конституционно установени форум 
и ред. Ето защо една конституционна юрис­
дикция, когато обяви за невалидни конститу­
ционните промени, осъществени от присъщо 
ограничена власт – Народното събрание, тя 
не спира естественото развитие на ценност­
ното споразумение в политическата общност, 
а точно обратното – брани демократичното 
начало, присъщо на народния суверенитет, 
и върховенството на правото, защитавайки 
така изключителното конститутивно право на 
гражданството да приема и променя своята 
конституция. 
В конституционната доктрина и в практи­
ката на конституционните юрисдикции се из­
ползват различни термини за обозначаване на 
относително недосегаемото (запазено за про­
мени като изключително право на суверена) 
същностно съдържание на върховния закон на 
страната – „материално ядро“, „твърдо ядро“, 
„конституционна идентичност“, „основна/ба­
зисна конституционна структура“, „фундамент 
на държавата“ или други близки по смисъл. В 
своята практика българският Конституционен 
съд не само е обосновал компетентността си 
да преценява конституционността на законите 
за изменение и допълнение на Конституцията, 
приети от Народното събрание, но и непрекъс­
нато уплътнява референтната конституционна 
рамка за нейното упражняване, изпълнявайки 
конституционно отредената му функция да 
защитава върховенството на Конституцията 
като обективиран израз на ценностния кон­
сенсус на суверена, който е неин създател. По 
такъв начин конституционната юрисдикция 
укрепва демокрацията в действие, при която 
народът е истинският субект на управление 
(управляващ), защото само той е изначал­
ният източник и крайният носител на властта, 
създала Конституцията. 
В своята практика Конституционният съд, 
като изяснява конституционните материи, 
които са резервирани да бъдат променяни един­
ствено от Велико Народно събрание, очерта­
ва пределите на овластяване на Народното 
събрание да изменя и допълва Конституция­
та, които е конституционно недопустимо да 
прекрачва като присъщо ограничена власт 
по смисъла на чл. 153 от Основния закон. 
По този начин съдът подчертава, че наред с 
изискванията на специалния процес по чл. 155 
от Конституцията, които Народното събрание 
трябва да съблюдава, то не може да приеме 
валиден закон за изменениe и допълнение на