Държавен вестник, бр. 60, 2003 г., стр. 10

С Т Р .  10
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  60
ване на нещо, докато “определяне” е точното
и ясно даване на всички присъщи негови бе-
лези. Като се изхожда от това, следва да се
посочи, че установяването на данъците и так-
сите със закон означава, че само със закон, а
не с подзаконов нормативен акт може да се
въведе един данък или такса и задължение на
гражданите да ги плащат. Определянето оба-
че на размера на данъка е различно от негово-
то установяване. Конституцията е предвиди-
ла само размерът на данъците да се определи
със закон. При това конституционната разпо-
редба се отнася до всички елементи относно
размера на данъка—данъчен обект, данъчна
основа, данъчна единица, данъчна ставка и
пр. (Решение № 3 от 1996 г. по к.д. № 2 от
1998 г.; Решение № 9 от 1996 г. по к.д. № 9 от
1996 г.).
Решаването на въпроса, дали чл. 1, ал. 1 ЗДТ
е противоконституционен, е свързано със съ-
поставяне изключителното правомощие на
Народното събрание да определя размера на
данъците с чл. 60, ал. 1 от Конституцията, в
който е казано, че данъците и таксите се уста-
новяват със закон. Различието между чл. 84, т. 3
от Конституцията и чл. 60, ал. 1 от нея не е слу-
чайно. Поначало таксата се заплаща срещу из-
вършена услуга. Задължението да се плати се
поражда по волята на гражданина, който желае
да се ползва от дадена услуга. От чл. 13, ал. 4 на
Данъчния процесуален кодекс (ДПК) може да
се направи изводът, че таксите, които се запла-
щат срещу услуга, са частни държавни или об-
щински вземания.
Член 13, ал. 2, т. 2 ДПК определя като пуб-
лични държавни и общински вземания таксите
и други вноски, установени по основание и раз-
мер със закон.
Динамиката на обществения и в частност на
стопанския живот налага многократно и поня-
кога чести промени на размера на таксите. При
това те се определят и с оглед на разходите по
извършване на услугата. Този, на когото се
дължат, може най-добре да прецени какви са
направените за нея разходи в даден момент.
Немислимо е при всички многобройни такси
законодателят да прави периодически преоцен-
ки. За това и в решенията на Конституционния
съд относно задължителното определяне на
размера на данъците от закон не е казано, че
това се отнася и за таксите.
В Решение № 9 от 2000 г. по к.д. № 6 от
2000 г. Конституционният съд, като посочва,
че установяването на данъците и таксите ста-
ва само със закон, относно данъците казва, че
изключителната компетентност на Народно-
то събрание обхваща съгласно чл. 84, т. 3 от
Конституцията “и определянето на техния
размер”. Във всички решения на Конституци-
онния съд, които третират въпроса за невъз-
можността със закон да се делегира на изпъл-
нителната власт установяването на данъците
и таксите, се посочва, че определянето и раз-
мера на един данък може да стане единствено
от Народното събрание (цитираните вече Ре-
шение № 3 от 1996 г.; Решение № 9 от 1996 г.,
а така също и Решение № 6 от 1998 г. по к.д.
№ 4 от 1998 г.). В тях обаче не се казва, че това
важи и за определяне размера на таксите.
Различното третиране от конституционния за-
конодател на данъците и таксите се вижда и
от чл. 60, ал. 2 от Конституцията. В разпоред-
бата е посочено, че данъчните облекчения и
утежнения могат да се установяват само със
закон. За таксите това не е казано. В повечето
случаи облекченията и утежненията засягат
размера на данъка, който само Народното
събрание може да определи. Така както съг-
ласно чл. 84, т. 3 от Конституцията Народно-
то събрание не определя размера и на такси-
те, чл. 60, ал. 2 от Конституцията не е предви-
дил, че то може да въвежда и облекчения или
утежнения на тях.
Народното събрание определя със закон и
размера на таксите, които не са свързани с
насрещни услуги и не зависи от волята на граж-
данина да поиска услугата срещу заплащане
на таксата, а имат характер на публично за-
дължение към държавата или общината. Те
са посочени в чл. 13, ал. 2, т. 2 ДПК като пуб-
лични държавни и общински вземания. Въ-
веждат се не само по основание със закон, но
и техният размер трябва да се определи от
него. Такива са например таксите по чл. 46 от
Закона за пътищата (ДВ, бр. 26 от 2000 г.)
върху течните горива (автомобилни бензини,
дизелово гориво, втечнен нефтен газ и други
газообразни въглеводороди) и таксите по
чл. 32 от Закона за чистотата на атмосферния
въздух (ДВ, бр. 45 от 1996 г.), които заплащат
производителите и вносителите на течни го-
рива във връзка опазване на околната среда.
Макар чл. 4, т. 3 от Конституцията да поста-
новява, че размерът на данъците се определя
от Народното събрание, няма никаква пречка
да се определя със закон и размерът на такси-
те, които са публични държавни и общински
вземания. Това изискване е например пред-
видено в чл. 13, ал. 2, т. 2 от Данъчния проце-
суален кодекс.
Таксите, които се заплащат срещу определе-
на услуга, са частни държавни и общински взе-
мания (чл. 13, ал. 4 ДПК).
Съгласно чл. 60, ал. 1 от Конституцията те
само се установяват със закон. Това означава,
че законът е който въвежда таксата. Той посоч-
ва за какво, за какви действия и услуги и кому
следва да се плаща. Не може законодателят да