Държавен вестник, бр. 104, 2023 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  104
Съгласно чл. 219, ал. 1 от Наказателно-
процесуалния кодекс (НПК) лицето, за което 
са събрани достатъчно данни за извършване 
на престъпление от общ характер и за което 
не са налице основания за прекратяване на 
наказателното производство, се привлича като 
обвиняем със съставянето на съответното 
постановление на разследващия орган. Но 
привличането на едно лице като обвиняем и 
предявяването на постановлението за прив-
личане на това лице като обвиняем с оглед 
на чл. 219, ал. 1 и 4 НПК са две различни 
процесуални действия, осъществявани без 
изрично законово изискване относно времевия 
период, в който могат да бъдат извършени 
при определена в закона последователност 
(с изключение на хипотезата на чл. 219, ал. 2 
НПК и при отчитане на спецификата във 
връзка с този начин на привличане на едно 
лице като обвиняем с оглед на изискванията 
на чл. 219, ал. 3 НПК и на процесуалните 
действия по чл. 219, ал. 8 НПК). Лицето, което 
е привлечено като обвиняем, но на което не 
е предявено постановлението за привличане 
като обвиняем, не би могло да знае, че по 
отношение на него е налице законово основа­
ние за отнемане на лиценза, предоставен на 
търговското дружеството или на юридическото 
лице (по израза на закона), в което това лице 
участва, както и не би могло да знае, че за 
него започва да тече тридесетдневен срок, в 
който може да прекрати участието си в тях 
(както е в случая по делото пред Върховния 
административен съд – лицето е привлечено 
като обвиняем за умишлено престъпление от 
общ характер на 14.05.2019 г., а обвинението 
му е предявено на 2.11.2021 г.).
Този следващ от закона извод сезиращи­
ят съд не само е могъл, но е бил длъжен 
да направи, защото става въпрос (видно от 
мотивите на решението на Конституционния 
съд по настоящото дело) за позоваване на 
основен принцип на правото – националното, 
международното и правото на Европейския 
съюз – принципът на правната сигурност, 
който изисква както правото „да не предписва 
невъзможното, а да създава условия правните 
субекти да съобразят поведението си с него“, 
така и когато държавата „въвежда законово 
изискване, с чието неизпълнение свързва не­
благоприятни последици за неговите адресати, 
тя е длъжна да създаде механизъм за узнаване 
на това обстоятелство“. Този основен принцип 
на правото е трайно застъпен в практиката 
и на съда по правата на човека (видно и от 
мотивите на решението на Конституционния 
съд по настоящото дело), което значи, че 
запитващият съд е длъжен да съобрази тази 
практика, за да спази изискването на чл. 5, 
ал. 4 от Конституцията. Нещо повече, с оглед 
на чл. 6, ал. 3, буква „а“ от Европейската 
конвенция за защита на правата на човека и 
основните свободи (Конвенцията) всяко лице, 
обвинено в извършване на престъпление, 
има минимум правото да бъде незабавно и 
в подробности информирано за характера и 
причините за обвинението срещу него. Отне­
мането на лиценз в контекста на чл. 6, ал. 1 
от Конвенцията нарушава гражданско право, 
което значи, че настъпването на неблагопри­
ятни правни последици за упражняването 
на това право, обусловени от обвинение за 
извършено престъпление, би могло да бъде 
установено като правна възможност едва след 
информирането на лицето за обвинението. 
По смисъла на Конвенцията без спазването на 
това изискване лицето не би било надлежно 
обвинено в извършване на престъпление. Този 
принцип е трайно установен също в правото 
на Европейския съюз и в практиката на Съда 
на Европейския съюз (видно от мотивите на 
решението на Конституционния съд по на­
стоящото дело), което значи, че запитващият 
съд е длъжен да го съобрази.
Не това обаче е искането на сезиращия 
съд, защото и след направеното уточнение в 
предмета на искането, а и от неговите моти­
ви се установява, че съмненията на съда за 
несъответствие с Конституцията са относно 
придаденото от закона значение на правопо­
раждащ юридически факт на привличането 
на едно лице като обвиняем, което е основа­
ние за отнемане на лиценза. С твърдението, 
че „този срок не може да започне да тече, 
преди привлеченото като обвиняем лице 
да е узнало за съответното обстоятелство“ 
Конституционният съд по същество приема, 
че установеният в оспорената разпоредба 
юридически факт – привличането като об­
виняем за умишлено престъпление от общ 
характер, не може да изпълни възложената 
му от законодателя функция на начален мо­
мент на тридесетдневния срок. Изводът, че 
„съобразно изложеното относно съдържани­
ето на оспорената разпоредба следва да се 
приеме, че 30-дневният срок … не започва да 
тече, ако лицето не е поставено в състояние 
на известност относно юридическия факт на 
привличането му като обвиняем“, променя 
съдържанието на оспорената разпоредба, 
като вместо „е привлечено като обвиняем за 
умишлено престъпление от общ характер“ (хи­
потезата на чл. 219, ал. 1 НПК) определя друг 
юридически факт за начален момент – предя­
вяването на постановлението за привличане 
на обвиняем за умишлено престъпление от 
общ характер (чл. 219, ал. 4 НПК).
Неясно е обаче как може оспорената 
разпоредба „да се разглежда в контекста на 
цялостната правна уредба на понятието „при­
вличане като обвиняем“ като юридически 
факт, подлежащ на съобразяване и зачитане 
изобщо от правоприлагащите органи и от 
всички правни субекти, а не само в рамките 
на наказателния процес“, при положение, че 
основен принцип в правото е, че думи или из­
рази с утвърдено правно значение се използват 
в един и същ смисъл във всички нормативни