Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  79
правна сигурност предполага предпоставките 
и условията за лишаване от свобода да бъдат 
ясно дефинирани в националното право и да 
бъдат предвидими в своето прилагане, така 
че засегнатото лице да бъде в състояние да 
съобразява своето поведение с изискванията 
на закона. Според становището визираната 
разпоредба противоречи на чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията. 
По отношение на чл. 329, ал. 2 НК БХК 
приема, че противоречието е с чл. 32, ал. 1 от 
Конституцията – право на неприкосновеност 
на личния живот, и с практиката на ЕСПЧ, 
тъй като общата разпоредба на ал. 2 на чл. 329 
НК препятства балансирането на каквито и 
да било интереси и криминализира просията 
по бланкетен начин, като допуска наказание 
на лице, което се занимава системно с про-
сия. Според становището тази разпоредба не 
дава никаква възможност за балансиране на 
засегнатите права и интереси, включително 
за преценка на личното положение на просе-
щото лице, причините, които са го тласнали 
към просия, мястото и обстоятелството на 
извършване на деянието, за което се пред-
вижда наказание – до две години пробация.
Фондация „Български адвокати за правата 
на човека“ поддържа становище за противо-
конституционност на чл. 329 от Наказателния 
кодекс поради противоречие с чл. 48, ал. 3 
и чл. 56 от Конституцията. Твърди се, че 
това са надживени обществени отношения 
и принципни положения, напълно неприло-
жими в актуалния живот на страната ни. В 
сега действащата нормативна уредба няма 
задължение на гражданите за полагане на 
труд, както и съответно на това задължение 
на държавните органи да осигурят възможност 
за полагането му. След като упражняването 
на труд е право и въпрос на избор на всеки 
гражданин, преценката за това налице ли е 
възможност за полагане на труд от страна 
на пълнолетно и трудоспособно лице следва 
да бъде направена, като бъдат взети пред-
вид действащите към настоящия момент 
икономически реалности. С извършването 
на дейност, която не е изрично забранена 
от законодателството на Република Бълга-
рия, не може да се осъществяват съставите 
на престъпленията по чл. 329, ал. 1 и 2 НК 
според посоченото по-горе становище.
Проф. д.ю.н. Васил Мръчков в писмено-
то си правно мнение застъпва виждането, 
че чл. 329 НК противоречи на принципа 
на правовата държава (чл. 4, ал. 1 и 2), на 
чл. 5, ал. 1 и 2 и на конституционното право 
на труд. Според проф. Мръчков в миналото, 
когато е създавана разпоредбата, до началото 
на демократичните промени и приемането на 
Конституцията от 1991 г. конституциите от 
1947 и 1971 г. предвиждат като задължение на 
гражданите полагане на общественополезен 
труд. С приемането на новата Конституция от 
1991 г. е отменено задължението за полагане 
на общественополезен труд от гражданите и 
остава единствено и само разширено и до-
обогатено доброволното прилагане на правото 
на труд (чл. 48). Но при новата Конституция 
се запазва чл. 329 НК и продължават да се 
търпят неговите последици от 1968 г. през 
всички легислатури на Народното събрание 
и парламентарни мнозинства въпреки нова-
та уредба на правото на труд и разбирането 
за неговото доброволно и свободно упраж-
няване. Като се позовава на чл. 5, ал. 1 от 
Конституцията, проф. Мръчков посочва, че 
чл. 329 НК противоречи на Основния закон, 
тъй като оспорваната законова разпоредба 
въвежда важно задължение на гражданите 
да полагат общественополезен труд при на-
личие на предпоставките, посочени в него, 
без това да е предвидено в Конституцията. 
В законодателната дейност принципът на 
правовата държава се проявява и от гледна 
точка на съдържанието на действащите закони 
и мястото им в правната система. Законода-
телят в правовата държава трябва да търси 
справедливия интерес, докато разпоредбата на 
чл. 329 НК няма конституционно основание за 
създаването є и не отговаря на изискванията 
на наказателния закон деянията, обявени за 
престъпление, да почиват на ясни и стабилни 
предписания. 
В становището се аргументира разбиране-
то, че принудителният и задължителен труд 
е забранен в съвременното международно 
право, като се цитира чл. 2, § 1 от Конвенция 
№ 29 относно принудителния и задължите-
лен труд на Международната организация 
на труда (ратифицирана с Указ № 14 от 
7.07.1932 г., обн., ДВ, бр. 91 от 26.07.1932 г., в 
сила от 1.05.1932 г.) (Конвенцията на МОТ), 
съдържащ единственото по рода си легално 
определение на посоченото ключово понятие. 
При направена съпоставка с чл. 329 НК се 
излага становище, че не е трудно да се открие, 
че чл. 329 НК съдържа белезите на легалната 
дефиниция на принудителния и задължителен 
труд, както и че подобно правно разрешение 
е в противоречие с чл. 23, § 1 от Всеобщата 
декларация за правата на човека от 1948 г.; 
чл. 8, § 2, буква „а“ от Международния пакт 
за гражданските и политическите права на 
ООН, 1966 г.; чл. 4 от Конвенцията за защита 
на правата на човека и основните свободи. В 
становището на проф. Мръчков се поддържа, 
че противоречието на чл. 329 НК с чл. 48, 
ал. 1 от Конституцията е продължение и част 
от противоречието на същата законова разпо-
редба на принципа на правовата държава по 
чл. 4, ал. 2 от Конституцията, която гаран-
тира правата на личността, част от които е и 
конституционното право на труд. Свободният 
избор на професия и мястото на работа като 
съставна част от правото по чл. 48, ал. 1 от 
Конституцията допринасят за пълноценното