Държавен вестник, бр. 13, 2024 г., стр. 27

БРОЙ  13	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27  
Понятието „засягане“ е било предмет на 
обсъждане от конституционната юрисдик-
ция, която с Решение № 21/1995 г. по к.д. 
№ 18/1995 г. е посочила, че административният 
акт „засяга“ по смисъла на чл. 120, ал. 2 от 
Конституцията граждани и юридически лица, 
когато нарушава или застрашава техни пра-
ва или законни интереси, като обективното 
нарушаване или застрашаване на субективно 
право или законен интерес на гражданин или 
юридическо лице е материалноправното ос-
нование за включване на административния 
акт в кръга на съдебно обжалваемите актове.
Поради значимостта на тази разпоредба 
Конституционният съд винаги е тълкувал 
ограничително възможността да се изключи 
съдебното обжалване на административните 
актове, която допуска чл. 120, ал. 2 in fine 
от Конституцията (Решение № 8/1999 г. по 
к.д. № 4/1999 г.; Решение № 3/2002 г. по к.д. 
№ 11/2002 г.), и е подчертавал, че правото на 
законодателя да изключва отделни категории 
административни актове от съдебен контрол 
не е абсолютно. При неговото упражняване 
Народното събрание е длъжно да се съобразява 
с основните конституционни принципи на пра-
вовата държава и защитата на основните права 
(Решение № 18/1997 г. по к.д. № 12/1997 г.). 
Когато достъпът до съдебна защита по отноше-
ние на определени административни актове се 
ограничава, законодателната целесъобразност 
не може да засяга реализацията на основните 
права и свободи на гражданина, освен ако 
не се налага за защитата на висши конститу-
ционни ценности, свързани с особено важни 
интереси на обществото (Решение № 5/1997 г. 
по к.д. № 25/1996 г.; Решение № 1/2012 г. по 
к.д. № 10/2011 г.; Решение № 14/2014 г. по к.д. 
№ 12/2014 г. и др.). 
Както искането, така и част от становищата 
по делото търсят аргументи в тази практика 
на Конституционния съд по чл. 120, ал. 2 от 
Конституцията, за да обосноват тезите си от-
носно противоконституционността на чл. 55, 
ал. 2 ЗСмП. Поради това Конституционният 
съд приема, че основният въпрос, свързан с 
предмета на настоящото производство, на 
който следва да бъде отговорено, е дали окон-
чателният одитен доклад притежава белезите 
на административен акт, по отношение на 
който да се прилага разпоредбата на чл. 120, 
ал. 2 от Конституцията. 
Българското законодателство не съдър-
жа легална дефиниция за административен 
акт. Доколкото обаче са налице дефиниции 
за индивидуален административен акт (чл. 21, 
ал. 1 – 4 от Административнопроцесуалния 
кодекс; АПК), за общ административен акт 
(чл. 65, ал. 1 АПК) и за нормативен админи-
стративен акт (чл. 75, ал. 1 АПК), то могат да 
бъдат изведени и основните характеристики 
на родовия термин. Административният акт 
е правна форма, чрез която се осъществява 
държавната (в частта изпълнителна, адми-
нистративна) власт. Той е волеизявление на 
административен или приравнен на него ор-
ган, направено въз основа на закона, което 
предизвиква едностранно и пряко правните 
последици, към които е насочен, и е скрепен 
с възможността за пряко изпълнение от из-
далия го орган.
Приеманите от Сметната палата окон-
чателни одитни доклади (в своите три раз-
новидности – одит за съответствие, одит за 
изпълнение и финансов одит) са юридически 
актове на независим висш държавен орган с 
изключителна, конституционно определена, 
контролна компетентност. Както приема Кон-
ституционният съд в Тълкувателно решение 
№ 9/2014 г. по к.д. № 3/2014 г., „Правомощи-
ята на държавните органи да издават правни 
актове произтича от това, че те са носители 
на империум, който има публичноправна 
природа. Оттук следва и публичноправната 
същност на компетентността, включваща оп-
ределена система от правомощия. Правният 
акт е юридически факт от категорията на 
юридическите действия, от които настъпват 
правни последици. Той поначало е резултат 
от правомерна юридическа дейност. Юри-
дическите актове са особената юридическа 
форма, в която държавните органи упражняват 
своите правомощия“. 
Съгласно чл. 48, ал. 1, т. 1 ЗСмП оконча-
телният одитен доклад съдържа констатации, 
изводи, оценки и препоръки във връзка с 
одитираната дейност. Констатациите, изводите 
и оценките са становища на одитния орган 
за съответствието на одитираната дейност с 
изискванията на закона, международно призна-
тите стандарти и актовете на Сметната палата 
(чл. 45 ЗСмП). За да се подобри управлението 
на публичните средства, в окончателните одит-
ни доклади, приемани въз основа на оценката 
на дейността на одитираната организация, 
Сметната палата може да отправя препоръки. 
Препоръките са насочени към одитирания 
субект, като съгласно чл. 50, ал. 2 ЗСмП за 
ръководителя на одитираната организация 
възниква задължение да предприеме мерки 
за тяхното изпълнение и да уведоми писмено 
председателя на Сметната палата в определен 
в доклада срок. 
Отправените с приеманите от Сметната 
палата окончателни одитни доклади препоръки 
във връзка с одитираната дейност не са воле-
изявление, изпълнението на което издалият 
го орган може самостоятелно и принудително 
да наложи на адресата. Неизпълнението от 
одитирания субект на отправените до него с 
окончателен одитен доклад препоръки води 
до правна последица, различна от тази, която 
законодателят е предвидил за неизпълнението 
на административен акт – принудителното 
изпълнение. За Сметната палата законодателят 
не е предвидил да бъде и орган по изпълне-
нието по смисъла на чл. 271 АПК. Единстве-
ното, което е предвидил, е правомощието по