Държавен вестник, бр. 40, 2015 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  40
(с) Конвенцията относно отговорността 
на трети страни в областта на ядрената 
енергетика, 1960 г., както е изменена, или 
Виенската конвенция за гражданска отговор-
ност за ядрена вреда, 1963 г., във вида є след 
приетите изменения; или национални закони, 
уреждащи или забраняващи ограничаването 
на отговорността за ядрени вреди; или
(d) Международната конвенция относно 
гражданска отговорност за щети, причинени 
от замърсяване с корабно гориво, 2001 г., 
както е изменена;
при условие че съответната конвенция е 
приложима и в сила.
2. Доколкото мерките по тази Конвенция 
се считат за спасяване на имущество съгласно 
приложим национален закон или междуна-
родна конвенция, този закон или конвенция 
се прилага относно въпросите, свързани с 
дължимите на спасителите възнаграждения 
или компенсации, без оглед на правилата на 
тази Конвенция.
Член 12
Задължителна застраховка или доказателства 
за финансово обезпечение
1. Регистрираният собственик на кораб с 
бруто тонаж 300 или повече тона, плаващ под 
знамето на държава – страна по тази Конвен-
ция, се задължава да поддържа застраховка 
или друго финансово обезпечение – напри-
мер гаранция от банка или друга подобна 
институция – за покриване на задължения 
по Конвенцията в размер, равен на размера 
на задълженията, определен от приложимия 
национален или международен режим, но 
във всички случаи ненадвишаващ размера, 
изчислен според член 6, параграф 1, буква 
„б“ от Конвенцията относно ограничаване 
на отговорността при морски искове, 1976 г., 
както е изменена.
2. За всеки кораб с бруто тонаж 300 или 
повече тона съответният орган на държавата 
на регистрация на кораба издава свидетелство 
за наличието на действаща застраховка или 
друго финансово обезпечение в съответствие 
с разпоредбите на тази Конвенция, след като 
бъде установено, че са спазени изискванията 
по параграф 1. За кораби, регистрирани в 
държави – страни по тази Конвенция, такива 
свидетелства се издават или заверяват от съот-
ветния орган в държавата на регистрация на 
кораба; за кораби, които не са регистрирани 
в държави – страни по Конвенцията, те могат 
да се издават или заверяват от съответния 
орган в която и да е държава – страна по 
Конвенцията. Свидетелството за задължител-
на застраховка се изготвя според образеца, 
даден в приложението към тази Конвенция, 
и трябва да съдържа следните данни:
(а) име на кораба, отличителен номер или 
букви и пристанище на регистрация;
(b) бруто тонаж на кораба;
(с) име и основно място на дейност на 
регистрирания собственик;
(d) ИМО идентификационен номер на 
кораба;
(е) вид и срок на обезпечението;
(f) име и основно място на дейност на 
застрахователя или лицето, предоставящо 
обезпечение, а ако е необходимо – и мястото 
на дейност, където е сключена застраховката 
или обезпечението;
(g) срок на валидност на свидетелството, 
който не може да бъде по-дълъг от срока на 
валидност на застраховката или обезпечението;
3. (а) Всяка държава – страна по тази Кон-
венция, има право да упълномощи призната 
от нея институция или организация да издава 
свидетелствата по параграф 2. Институцията 
или организацията е длъжна да уведомява 
държавата за всяко издадено свидетелство. 
Във всички случаи държавата – страна по 
Конвенцията, изцяло гарантира пълнотата и 
верността на така издадените свидетелства 
и се задължава да направи необходимото за 
изпълнение на това свое задължение.
(b) Всяка държава – страна по тази Кон-
венция, уведомява Генералния секретар за:
(i) конкретните отговорности и условия, 
свързани с упълномощаването на признатата 
от нея институция или организация;
(ii) прекратяването на тези пълномощия;
(iii) датата на влизане в сила на пълномо-
щията или на тяхното прекратяване.
Пълномощията влизат в сила не по-рано 
от три месеца след датата на уведомяване на 
Генералния секретар по този въпрос.
(с) Институцията или организацията, 
упълномощена да издава свидетелства по 
този параграф, ще има като минимум право 
да анулира свидетелства, ако условията, при 
които са били издадени, престанат да са на-
лице. Във всички случаи институцията или 
организацията съобщава за такова анулиране 
на държавите, от чието име са били издадени.
4. Свидетелствата се издават на официалния 
език или езици на издаващата държава. Ако 
използваният език не е английски, френски 
или испански, текстът трябва да включва 
превод на един от тези езици и по преценка 
на държавата може да не се издава на нейния 
официален език (езици).
5. Свидетелството се съхранява на кора-
ба, а копие от него се предоставя на органа, 
който води документацията за регистрацията