Държавен вестник, бр. 20, 2017 г., стр. 5

БРОЙ  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
ред за изменение и допълване на Конститу-
цията в тази част влиза в противоречие и с 
установения с чл. 4 от Конституцията принцип 
на правовата държава. 
Развити са съображения в подкрепа на 
тезата, че заличаването от избирателните 
списъци на избиратели, които не са гласували 
в два поредни избора от един и същи вид, и 
вписването им в списъка на заличените лица 
не може да се разглежда по друг начин освен 
като юридическа санкция за неизпълнение 
на задължението да се гласува. Във връзка с 
това е отбелязано несъответствието на оспо-
рената разпоредба с принципа на всеобщото 
избирателно право (чл. 10 от Конституцията), 
който изисква всички лица, притежаващи из-
бирателно право към деня на провеждане на 
изборите, да бъдат вписани в избирателните 
списъци. Изпълнението на това задължение 
е вменено на държавните органи, натоварени 
с организацията и провеждането на изборите, 
съставянето на избирателните списъци и под-
държането на актуалното им състояние, поради 
което заличаването на лицата, негласували в 
хипотезата на чл. 242а, ал. 1 ИК, трябва да се 
възприема като юридическа санкция за неуп-
ражняването на конституционно закрепеното 
политическо право. Предвиденото в чл. 242а, 
ал. 4 ИК изискване за наличие на уважителни 
причини за въздържане от гласуване, които 
гражданинът следва да докаже, за да не бъде 
заличен от избирателните списъци и включен 
в списъка на заличените лица, също подчер-
тава юридическия характер на санкцията. 
След като заличаването от избирателните 
списъци представлява юридическа санкция, 
задължението за гласуване също не би могло 
да се разглежда като морален дълг, поради 
което се прави извод, че е налице въвеждане 
на юридическо задължение, чието неизпълне-
ние е скрепено с юридическа санкция. Като 
се позовава и на Решение на КС № 11 от 
2010 г. по к. д. № 13/2010 г., проф. д-р Киров 
поддържа, че ограничаването на избирателни-
те права не може да се извършва със закон, 
щом като Конституцията не урежда такава 
възможност. Предвидената с разпоредбата на 
чл. 42, ал. 2 от Основния закон възможност 
организацията и редът за провеждане на 
изборите и референдумите да се уреждат от 
Народното събрание със закон не обхваща и 
въвеждането на основания за ограничаване 
на избирателното право. Затова се твърди, че 
в този аспект разпоредбата на чл. 242а ИК не 
съответства на чл. 4, ал. 1 от Конституция-
та – принципа на правовата държава. 
В становището са изложени съображения 
и за несъответствие на чл. 242а ИК с чл. 6, 
ал. 2 от Основния закон, доколкото подлага на 
третиране граждани с идентични права, в слу-
чая с активно избирателно право, по различен 
начин – в едни случаи избирателите ще бъдат 
вписвани служебно в избирателните списъци, 
а в други – избиратели, които са вписани в 
списъка на заличените лица (чл. 242а, ал. 1 
ИК), са задължени да подават заявления и 
да следват предвидена в закона процедура, за 
да бъдат отписани от списъка на заличените 
лица и включени в избирателния списък. 
Нещо повече, ако избирателят не подаде 
писмено заявление в сроковете, предвидени 
в оспорената разпоредба, той завинаги се 
лишава от възможността да упражни основ-
ното си конституционно политическо право. 
Аргументи за противоречие с чл. 6, ал. 2 от 
Конституцията са изложени и по отношение 
разпоредбата на чл. 242а, ал. 6 ИК, доколкото 
с тази разпоредба се създава привилегия за 
една категория избиратели спрямо други, като 
са посочени категория лица, за които избира-
телното право е наистина само право, но не 
и задължение, а за всички останали гражда-
ни законът въвежда задължение за неговото 
упражняване – налице е неравно третиране 
на гражданите по отношение упражняването 
на техни основни права. 
Поддържа се противоконституционност 
на разпоредбите на чл. 242а, ал. 4 и 5 ИК 
поради неопределеността им, която се отнася 
до неточното и неизчерпателно посочване на 
уважителните причини и обстоятелства, както 
и на средствата и реда за тяхното доказване, 
което би довело до различно тълкуване от 
органите на общинската администрация при 
приложението на закона и в крайна сметка до 
произволно лишаване от избирателно право 
на български граждани. 
Изложени са съображения и в подкрепа на 
разбирането за противоконституционност на 
разпоредбата на чл. 242а, ал. 1 ИК, чрез която 
се предоставя възможност на ЦИК да определя 
условията за заличаване на избирателите от 
избирателните списъци и включването им в 
списъка на заличените лица, поради съдър-
жащата се в нея законодателна делегация. 
Действащата Конституция не предвижда 
възможност чрез закон, приет от Народното 
събрание, да могат да се предоставят зако-
нотворчески правомощия на друг държавен 
орган. Възприетото от Народното събрание 
разрешение да делегира законодателни право-
мощия на ЦИК не се вписва в изискванията 
на принципа на правовата държава. 
Обосновава се тезата и за противоречие на 
чл. 242а ИК с конституционната разпоредба 
на чл. 57, която съдържа гаранции за неот-
менимост на основните права и свободи на 
гражданите, свързани с категоричната забрана 
за законодателя да отменя, ограничава или 
затруднява упражняването на основните права 
и свободи, установени в конституционния текст. 
В писменото мнение на проф. д-р Пенчо 
Пенев акцентът е поставен, от една страна, 
върху уредбата на активното избирателно пра-
во като „чисто право“, т.е. като право, което 
не е обвързано със съответно задължение, 
и от друга – върху правната му същност на 
основно право, което според чл. 57, ал. 1 от 
Конституцията е неотменимо. Във връзка с