Държавен вестник, бр. 29, 2013 г., стр. 57

БРОЙ  29	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  57  
ра доводите за недопустимост на жалбите за 
неоснователни, като съображенията за това 
са следните: 
Жалбите са насочени срещу нормативен 
акт по определението на чл. 75, ал. 1 АПК. 
Инструкцията съдържа административноправ­
ни норми, отнася се за неопределен и нео­
граничен брой адресати и има многократно 
правно действие. Нормативният характер на 
инструкцията произтича от нейното съдържа­
ние и основанието за издаването є, а именно 
чл. 138, т. 4 от Закона за съдебната власт и 
чл. 21, т. 11 от Закона за Министерството на 
вътрешните работи (чл. 17 от инструкцията). 
Съгласно легалното определение, дадено в 
чл. 7, ал. 3 от Закона за нормативните актове, 
инструкцията е нормативен акт, с който вис­
шестоящ орган дава указания до подчинени 
нему органи относно прилагане на нормативен 
акт, който той е издал или чието изпълнение 
трябва да осигури, като в случая е налице 
втората хипотеза на цитираната норма. С 
инструкцията се регламентират правила за 
поведение, относими към правомощията на 
прокурора преди образуване на досъдебното 
производство; правилата, по които се извършва 
предварителната проверка; хипотезите, при 
които преписката се прекратява; видът на 
актовете, с които се произнася прокурорът, и 
тяхната обжалваемост; обхватът на контрола 
от по-горестоящата прокуратура. Така очер­
таният предмет на инструкцията е относим 
не само към регламентираните задължения 
за органите, подчинени на главния прокурор 
на РБ и министъра на вътрешните работи, 
но и към правата на лицата, пострадали от 
престъпления. Ето защо твърдението на от­
ветната страна, че оспорената инструкция е 
вътрешнослужебен акт по смисъла на чл. 2, 
ал. 2, т. 3 АПК, е неоснователно. 
За да се произнесе по съществото на жал­
бите, съдът съобрази следното: 
В съдебно заседание по делото на 4.04.2012 г. 
съдът е дал изрични указания на ответните 
страни да представят доказателства, устано­
вяващи, че оспорената инструкция е обна­
родвана, както и доказателства за спазване 
на процедурите по чл. 26, ал. 2 от Закона за 
нормативните актове – проектът да е публи­
куван на интернет страницата на съответната 
институция заедно с мотивите, съответно 
докладът, като на заинтересованите лица да 
е предоставено най-малко 14-дневен срок за 
предложения и становища по проекта, както 
и изпълнение на изискванията на чл. 28 от 
Закона за нормативните актове. По делото не 
са представени доказателства, установяващи 
тези обстоятелства, поради което съдът при­
ема, че цитираните законови текстове не са 
спазени и оспорената инструкция не е обна­
родвана. Според чл. 5, ал. 5 от Конституцията 
на Република България всички нормативни 
актове се публикуват и влизат в сила три 
дни след обнародването им, освен когато в 
тях е определен друг срок. Това правило е 
възпроизведено в текста на чл. 78, ал. 2 АПК, 
въвеждащ изискването всички нормативни 
актове, освен тези на общинските съвети, 
да се обнародват в „Държавен вестник“. В 
същия смисъл е и чл. 37, ал. 1 от Закона за 
нормативните актове. Изискването за влизане 
в сила на даден нормативен акт е той да бъде 
обнародван в „Държавен вестник“. Обнарод­
ването е условие за превръщането на акта 
в част от действащото право. Следователно 
елементите, образуващи фактическия състав 
на нормативния акт и обуславящи неговата 
валидност, са: издаване от компетентния 
държавен орган; писмена форма на акта, 
съобразена с изискванията на Указ № 883 за 
прилагане на ЗНА; неговото удостоверяване 
(чл. 78 АПК) и обнародване. За разлика от 
съобщаването на индивидуалните и общите 
административни актове публикуването на 
нормативните актове е завършващият елемент 
от техния фактически състав като условие 
за влизането им в сила и поставянето им в 
действие. Чрез обнародването в „Държавен 
вестник“ нормативният акт се довежда до 
всеобщо знание и се определя началният 
момент, от който той произвежда действие. 
Необнародването е пречка актът да породи 
правни последици, тъй като до публикуването 
си той не съществува като юридически факт. 
Това означава, че липсата на този елемент от 
фактическия състав на нормативния акт води 
до опорочаването му до степен на нищожност. 
С оглед на така установеното съдът намира, че 
оспорените части от инструкцията са нищож­
ни, поради което следва да бъдат прогласени 
за такива. По изложените съображения и на 
основание чл. 193, ал. 1 АПК Върховният 
административен съд, пето отделение, 
Р Е Ш И :
Обявява за нищожни чл. 8 в частта „резо­
люция по чл. 4 и чл. 5“, чл. 9, ал. 3, т. 1 и 2, 
чл. 11, ал. 2 и чл. 13, ал. 1 и 2 от Инструкция 
№ 89 от 10.03.2011 г. за провеждане на пред­
варителни проверки, издадена от главния 
прокурор на Република България и министъра 
на вътрешните работи. Решението е оставено 
в сила с Решение № 3231 от 7.03.2013 г., пос­
тановено от петчленен състав на Върховния 
административен съд по адм. дело № 12635 
от 2012 г.
Председател: 
Георги Колев
2489