Държавен вестник, бр. 43, 2005 г., стр. 27

Б Р О Й  43
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  27
родозащитна и пр., не трябва да се свързва с
Народното събрание, а се определя съобразно
съответната законова уредба.
3. Такава законова уредба е именно и атаку-
ваната, респективно възложеното с нея разре-
шително правомощие на държавен орган в ли-
цето на министъра на външните работи, поради
което към нея е изцяло относимо посоченото
задължително тълкуване на чл. 84, т. 11 от Кон-
ституцията. Още повече, че в атакуваните раз-
поредби предоставеното правомощие се пред-
поставя допълнително и от изпълнението на
съюзнически задължения, които произтичат от
ратифициран, обнародван и влязъл в сила за
Република България международен договор.
Такъв договор е и ратифицираният от Народно-
то събрание със закон, обнародван в “Държавен
вестник”, бр. 22 от 2004 г., Северноатлантичес-
ки договор, подписан на 4 април 1949 г. Тези
договори според чл. 5, ал. 4 от Конституцията
стават част от вътрешното право и имат пре-
димство пред законовите норми, които им про-
тиворечат. Това изисква и същевременно кон-
ституционосъобразно обуславя облекчаването на
разрешителния режим, което е постигнато със
законовата уредба по отношение на органа, на
който е възложено разрешителното правомощие.
4. С разглежданите разпоредби е предоставе-
но на министъра на външните работи разреши-
телното правомощие за влизането във вътреш-
ните морски води и посещението на откритите
пристанища и рейдове за съюзнически военен
или подводен кораб (§ 1), както и за преминава-
нето на съюзнически военен кораб на крайду-
навска страна по вътрешни водни пътища и по-
сещение на откритите пристанища и рейдове по
река Дунав (§ 4). Разпоредбите съдържат задъл-
жително изискване посещението или премина-
ването да се извършва с цел учение, обучение,
посещения на добра воля, както и в изпълнение
на други съюзнически задължения от мирен ха-
рактер. Спазването на това условие е задължи-
телна предпоставка за даване на съответното
разрешение. В същото време това изискване е в
пълно съответствие с изразеното вече станови-
ще на Конституционния съд в цитираното по-
горе тълкувателно решение за необходимия
мирен характер на посещението или преминава-
нето на чужди войски, при наличието на какъв-
то разрешението за това следва да се дава от
държавен орган, определен със закон.
5. Министърът на външните работи, който
според атакуваните текстове дава необходимо-
то разрешение след съгласуване с министъра на
отбраната, министъра на вътрешните работи и
министъра на транспорта и съобщенията и кой-
то уведомява незабавно Министерския съвет за
издаденото разрешение, е именно такъв държа-
вен орган, който притежава необходимото раз-
решително правомощие за това. То е в рамките
на възложените му по силата на чл. 108 от Кон-
ституцията функции по осъществяването на дър-
жавната власт в съответната област и по-кон-
кретно в областта на външната политика и из-
пълнението на международните договори, вклю-
чително и на съюзническите задължения по тях.
България (ЗИДЗМПВВППРБ) (ДВ, бр.11 от
2005 г.). В искането се поддържа, че атакувани-
те разпоредби противоречат на чл. 1, ал. 1; чл. 4;
чл. 84, т. 11; чл. 100 и чл. 105 от Конституцията.
Сочи се, че с тези законови текстове министъ-
рът на външните работи изземва функциите на
Народното събрание, президента и Министер-
ския съвет, като еднолично решава кои военни
кораби с какво въоръжение и за колко време
могат да бъдат на българска територия, както
и че се дава много широко понятие за “съюзни-
чески кораб”, включвайки в него и кораби на
чужди държави, извън членките на НАТО.
С определение от 10 март 2005 г. искането е
допуснато за разглеждане по същество и като
заинтересовани страни са конституирани На-
родното събрание, президентът на Република-
та, Министерският съвет, министърът на вън-
шните работи, министърът на отбраната, ми-
нистърът на транспорта и съобщенията и ми-
нистърът на вътрешните работи, на които е
дадена възможност да представят писмени ста-
новища по искането.
В изпълнение на предоставената им възмож-
ност заинтересованите страни, с изключение на
президента на Републиката и министъра на от-
браната, са представили писмени становища по
искането, в които изразяват съображения в под-
крепа на конституционосъобразността на атаку-
ваните разпоредби и отхвърлянето на искането.
Конституционният съд обсъди направеното
искане, прецени съображенията, съдържащи се
в него и в становищата на заинтересованите стра-
ни, и за да се произнесе, взе предвид следното:
I. По отношение на § 1, с който се създават
в чл. 8 ЗМПВВППРБ ал. 3, 4 и 5, и на § 4, с който
в чл. 72 се създават ал. 7, 8 и 9
1. Конституционният съд е имал възможност-
та неколкократно да даде задължително тълку-
ване по повод питания в различни аспекти на
чл. 84, т. 11 от Конституцията (Решение № 6 от
1994 г. по к.д. № 6 от 1994 г.; Решение № 6 от
1999 г. по к.д. № 5 от 1999 г.; решение № 5 от
2003 г. по к.д. № 5 от 2003 г.), на която разпо-
редба искателите твърдят, че противоречат ата-
куваните законови норми.
2. В решение № 6 от 1994 г. по к.д. № 6 от
1994 г. (ДВ, бр. 59 от 22 юли 1994г.) Конститу-
ционният съд тълкува конституционната раз-
поредба в смисъл, че разрешение за пребива-
ване на чужди войски на територията на стра-
ната или за преминаването им през нея, кога-
то то няма военен или военно-политически ха-
рактер, дават други държавни органи извън На-
родното събрание, определени със закон. По-
яснено е, че това е така, защото в този случай
не се застрашават нито открито, нито потен-
циално суверенитетът,сигурността, независи-
мостта и териториалната цялост на страната—
ценности, които стоят в основата на изключи-
телната компетентност на Народното събра-
ние. Изяснено е и че разрешителното право-
мощие за пребиваване или преминаване на
чужди войски, които не застрашават тези цен-
ности, тъй като имат невоенен (мирен) харак-
тер—целта им е официална, хуманитарна, при-