Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 34

СТР.  34	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
структурата им, както и предоставените им 
основни правомощия и установеният меж­
ду тях баланс са в обхвата на същностното 
съдържание на Конституцията, определящо 
нейната идентичност, и е недопустимо те да 
се променят от едно преходно парламентарно 
мнозинство. Те са установени от конституцион­
ния законодател съдържателни ограничения 
по отношение на извършваните от Народното 
събрание конституционни промени, които то 
трябва да следва – разпоредбата на чл. 158 от 
Конституцията има този смисъл и предписва, 
че нова Конституция и промени в действа­
щия Основен закон, относими към основите 
на конституционния ред, са въпроси, чието 
решаване е в правомощията само на Велико 
Народно събрание.
Обобщавайки, съдиите приемат, че консти­
туционните промени, така както са въведени 
с § 7 ЗИД на Конституцията, в частта на про­
мени в чл. 99, ал. 5, включително и отмяната 
на израза „разпуска Народното събрание“ в 
чл. 102, ал. 3, т. 3, е в несъответствие с раз­
поредбата на чл. 158, т. 3 във връзка с чл. 153 
от Конституцията и следва да бъде обявена 
за противоконституционна като невалидна.
Отмяната на разпоредбата на чл. 102, 
ал. 3, т. 3 от Основния закон, въведена с § 8 
ЗИД на Конституцията, относно неподлежа­
щия на приподписване указ на президента, 
с който разпуска Народното събрание (по 
смисъла на предходната редакция – издаван 
при назначаване на служебно правителство), 
е съгласувана с обсъдените конституционни 
промени в чл. 99, ал. 5 от Конституцията. 
Поради това, че чл. 102, ал. 3, т. 3 осигурява 
реализацията на чл. 99, ал. 5 в редакцията до 
промените и извършените промени следват 
тази съгласуваност, правните последици от 
обявяването за противоконституционна като 
невалидна на конституционната промяна в 
чл. 99, ал. 5, както е въведена с § 7 ЗИД на 
Конституцията, се разпростират и по отно­
шение на промяната, въведена с § 8 ЗИД на 
Конституцията в чл. 102, ал. 3, т. 3. 
Поради изложеното съдиите намират, че 
промените в чл. 99, ал. 5 и чл. 102, ал. 3, 
т. 3, както са въведени с § 7 и 8 ЗИД на 
Конституцията, следва да бъдат обявени за 
противоконституционни като невалидни.
Б. Според съдиите Константин Пенчев, 
Филип Димитров, Надежда Джелепова, Кра­
симир Влахов, Борислав Белазелков и Десис­
лава Атанасова исканията са неоснователни.
Извършената промяна в чл. 99, ал. 5 и 
чл. 102, ал. 3, т. 3 от Основния закон е след­
ствие от изменението на чл. 64 най-малко 
(но не само) защото отпада изразът „раз­
пуска Народното събрание“ и в този смисъл 
промяната логически се свързва с идеята за 
непрекъснатост на дейността на парламента.
Според съдиите, когато се преценява кон­
ституционосъобразността на една нормативна 
уредба, включително обективирана в закон за 
изменение и допълнение на Конституцията, 
на първо място е безусловно необходимо да се 
изяснят нейното съдържание и последиците, 
към които е насочена. В случая на пръв по­
глед изменената разпоредба на чл. 99, ал. 5 от 
Конституцията урежда само начина, по който 
президентът излъчва служебния кабинет, при 
което свободната му при действието на пре­
дишната уредба преценка сега е ограничена 
до възможността да избира измежду заема­
щите няколко висши държавни длъжности, 
излъчени от парламента. 
Същинският въпрос обаче (този, който има 
обуславящо значение за начина на функциони­
ране на служебното правителство съобразно 
принципите на Конституцията) е въпросът за 
неговата политическа отговорност – т.е. дали 
и пред кого то отговаря за своите действия и 
бездействия. Напълно недопустим е прочит 
на конституционната уредба, съобразно кой­
то дори и при тази редакция на чл. 99, ал. 5 
служебният кабинет не е отговорен нито пред 
парламента, защото не се излъчва от него, 
нито пред президента, защото той е лишен 
от свобода на преценка относно личността 
на служебния премиер и министрите. Както 
сполучливо посочва проф. Емилия Друмева 
(Конституционно право. София: Сиела, 2018, 
с. 487), отговорността на правителството 
пред парламента „представлява сърцевината 
на парламентарната форма на управление“, 
при която правителството зависи от довери­
ето на парламента. По тази причина, както 
е акцентирано в Решение № 8 от 2016 г. по 
к.д. № 9/2015 г., „отговорността на изпълни­
телната власт, и по-специално политическата 
отговорност на МС, може да се реализира 
по всяко време чрез способи и механизми, 
предвидени на конституционно ниво.“ Отново 
в същия контекст и в Решение № 9 от 2016 г. 
по к.д. № 8/2016 г. съдът е акцентирал, че „за 
изпълнението, респ. неизпълнението на своите 
конституционни задължения, включително 
тези по осигуряване на обществения ред и 
националната сигурност, Министерският съвет 
подлежи на контрол от парламента, който го 
е излъчил, и носи политическа отговорност 
пред него.“
Служебното правителство, което не се 
излъчва от Народното събрание, а се на­
значава от държавния глава, не може да е 
отговорно пред друг, освен пред президен­
та – противното би означавало в нарушение 
на принципа на народния суверенитет (чл. 1, 
ал. 2 от Конституцията) да се легитимира 
пълна липса на политическа отговорност на