Държавен вестник, бр. 96, 2004 г., стр. 63

Б Р О Й  96
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  63
Текстът на чл. 8 от наредбата предвижда
срокът на валидност на дипломатическите и
служебните паспорти да се определя от Минис-
терството на външните работи по молба на
ведомството или организацията, по чието ис-
кане са издадени, а максималният срок за ва-
лидност да бъде срокът, установен в чл. 36, ал. 1
ЗБДС. В тази є част наредбата също е издадена
извън пределите на материалната компетент-
ност на Министерския съвет по чл. 38, ал. 1, т. 1
и 2 ЗБДС, поради което се явява нищожна.
Относно срока на валидност на служебните
паспорти чл. 47а ЗБДС (в сила от 1.Х.2003 г.)
делегира компетентност на Министерския съ-
вет да уреди само условията и реда за издаване
на служебни паспорти. Видно от текста на зако-
на компетентността на висшия орган на изпъл-
нителната власт по материя не обхваща регла-
ментация на срока на валидност на служебни-
те паспорти. Следователно приложима е об-
щата разпоредба на чл. 36, ал. 2 ЗБДС, по си-
лата на която паспортите, издавани от Минис-
терството на външните работи и от Министер-
ството на транспорта, са със срок на валидност
до 5 години. Ето защо на основание чл. 12, т. 1
ЗВАС и чл. 8 от наредбата следва да бъде про-
гласен за нищожен.
Протестът на заместник главния прокурор
при Върховната административна прокуратура
е основателен и в частта относно искането за
обявяване нищожността на чл. 3, т. 16 от наред-
бата. Текстът предвижда Министерството на
външните работи да издава дипломатически
паспорти на лица, чиито служебни задължения
включват изпълнение на специални външно-
политически задачи—по преценка на министъ-
ра на външните работи. Законът за български-
те документи за самоличност не съдържа нор-
ма, която предоставя на преценката на минис-
търа на външните работи да определя лица, на
които се издават дипломатически паспорти. В
случая с подзаконова норма се създава по съ-
щество правомощие на министъра на външни-
те работи самостоятелно да определя лица, на
които да се издават дипломатически паспорти
в разрез с предоставената изключителна ком-
петентност за това само на Министерския съ-
вет. Това представлява заобикаляне на норма-
та на чл. 38, ал. 1, т. 1 ЗБДС определянето на
правоимащите на дипломатически паспорти да
става по нормативен ред. Възможността за де-
легиране на административни правомощия се
характеризира с няколко принципни ограниче-
ния, а именно: никой не може да делегира пра-
вомощия, които не притежава; не могат да бъ-
дат делегирани правомощия, които законът оп-
ределя като изрична компетентност на съответ-
ния орган; органът, на когото са делегирани
правомощия, не може да ги предоставя другиму
(в този смисъл т. 1 ТР № 4 от 2004 г. на ОС на
ВАС). Извършеното с наредбата овластяване на
друг орган от вече овластен компетентен орган
е недопустимо, защото противоречи на забра-
ната на чл. 2, ал. 2 ЗНА за прехвърляне на ком-
петентността да се издават нормативни актове.
Оправдава се оплакването в протеста за про-
тиворечия на наредбата в атакуваните є части
с материалноправни разпоредби.
Ответникът поддържа, че разпоредбата на
чл. 38, ал. 1, т. 1 ЗБДС предоставя правомощия
на Министерския съвет да определи съобразно
дискреционната си власт кръга на лицата, на
които да се издават дипломатически паспорти,
без да въвежда критерии или ограничения, спо-
ред които да бъде направен подборът на лицата,
ползващи дипломатически паспорти,  и следова-
телно този въпрос е предоставен на оперативна-
та самостоятелност на Министерския съвет.
Доводът на ответника, че издадените при
оперативна самостоятелност индивидуални и
нормативни актове не подлежат на съдебен
контрол, е неоснователен. Дискрецията на ад-
министративните органи при издаване на под-
законови юридически актове се упражнява в
границите, определени от конституционните
норми, ползващи се с най-голяма юридическа
сила, и в съответствие със законите. Излизане-
то на административния орган извън тези рам-
ки означава незаконосъобразност на издадения
нормативен административен акт, поради кое-
то същият подлежи на контрол от компетен-
тния съд. Не са изключени от проверка за зако-
носъобразност и актовете, които администра-
тивният орган е овластен да издава по свободна
преценка, защото и упражняването на правото
на свободна преценка също не е произволно, а
е подчинено на известни изисквания. Актовете
по свободна преценка могат да бъдат издавани
само в границите на предоставената на адми-
нистративния орган компетентност и съобраз-
но с целите, за които тя му е предоставена.
Оперативната самостоятелност винаги има оп-
ределени рамки, извън които административният
орган не може да решава по целесъобразност. А
и в рамките на тези права изборът, който адми-
нистративният орган може да направи измежду
две или няколко законосъобразни решения, след-
ва да бъде подчинен на целите на закона. Съоб-
разяването на тези изисквания при издаването
на актовете по свободна преценка е въпрос на
законосъобразност на акта, поради което и по
тези въпроси те подлежат на контрол от съда.
В протеста се поддържат доводи, свързани с
неравнопоставеността на отделните власти на
плоскостта на чл. 8 и чл. 117, ал. 2 от Конститу-
цията. Съгласно чл. 8 от Конституцията дър-
жавната власт се разделя на законодателна,
изпълнителна и съдебна, а чл. 117, ал. 2 от съ-
щата прогласява принципа за независимост на
съдебната власт. Равнопоставеността и отно-
сителната самостоятелност на изпълнителна-
та, законодателната и съдебната власт са ос-
новни начала на Конституцията, които изграж-
дат фундамента на правовата държава. С посо-