Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  79
което това, което е „морално“ за една група 
хора, не е задължително такова за друга.
Конституционният съд отчита, че принци-
път на законността не изключва в процеса на 
правоприлагане съдилищата да разполагат с 
известна дискреционна власт. При необходи-
мостта наказателното право да се придържа 
към принципа на справедливостта дискрецион-
ната власт на съдилищата е потребна, за да се 
постигне осъразмеряване във всеки конкретен 
случай на наложеното наказание с тежестта 
на деянието и индивидуалната вина на дееца, 
което се постига в съчетание с принципа на аб-
страктността в наказателноправната материя. 
В наказателното производство принципните 
изисквания за определяне на индивидуална 
вина и индивидуална справедливост, от една 
страна, и на законоустановеността и правната 
сигурност, от друга, трябва да бъдат претеглени 
и доведени до конституционно приемлив ком-
промис. Това изключва юридическата свобода 
на преценка, предоставена на съдилищата, 
да се формулира като неограничена свобода.
В отклонение от посоченото изискване 
неяснотата на израза „неморален начин“ 
крие риск от недопустимо широка дискреци-
онна власт на правоприлагащите органи и 
създава предпоставки за непредсказуемост и 
противоречивост в съдебната практика, което 
нарушава принципа на правовата държава. 
Направеният извод се потвърждава при пре-
гледа на натрупаната практика по прилагане на 
атакувания текст, която сочи противоречиви 
съдебни актове при тълкуване на понятието 
„неморален начин“ за получаване на нетру-
дови доходи. В голяма част от осъдителните 
решения диспозицията на нормата е тълкувана 
от съдилищата най-често като системно без-
действие по отношение на общественополезния 
труд и дейност по получаването на нетрудови 
доходи по неморален начин. 
Постановени са и решения, в които под-
съдимите лица са били оправдани с мотиви 
за липса на съставомерност на деянието и 
дори за противоконституционност на чл. 329, 
ал. 1 НК. Тези актове недвусмислено говорят 
за съществени различия в правоприлагането 
като последица от така формулираното от 
законодателя съдържание на правната норма.
Дефицитът на яснота в нормата на чл. 329, 
ал. 1 НК открива пред правораздавателните 
органи широк нормативен хоризонт да запъл-
ват израза „неморален начин“ със съдържа-
ние, в което се проектира субективното им 
възприятие за морал. Конституционният съд 
е последователен в разбирането си, че едно 
от съществените измерения на върховенство-
то на правото е разделянето на правото и 
политиката, което позволява да се ограничи 
максимално възможността отсъждането да 
бъде основано на персоналните ценности на 
съдиите, на техните предпочитания и идеоло-
гия. Обратното е не само негатив за правораз-
даването, то е и провал за конституционните 
ценности и принципи, за чието утвърждаване 
като измерение на демокрацията съдилищата 
имат огромна роля (Решение № 12 от 2016 г.). 
Тъй като обхватът на приложимост на със-
тава по чл. 329, ал. 1 НК не е ясно очертан от 
законодателя, има възможност предоставената 
широка дискреция на правоохранителните 
органи да прерасне в произвол – произволът 
е именно нарушаване на обективен критерий 
като мащаб за справедливост. Забраната за 
произвол е важен материалноправен компо-
нент от съдържанието на правовата държава 
и е приложима с особена строгост в областта 
на наказателното законодателство (Решение 
№ 1 от 2005 г. по к. д. № 8/2004 г.). Когато 
дефицитът на яснотата във формулировката 
на една наказателноправна норма създава 
предпоставки за произвол при нейното при-
лагане, такава неяснота е конституционно 
нетърпима и самостойно основание за обявя-
ването є за противоконституционна (Решение 
№ 12 от 2016 г.).
Разпоредбата на чл. 329, ал. 2 НК кримина-
лизира просията, когато тя е „системна“. Про-
сията представлява специфичен вид дейност, 
изразяваща се в изрично или конклудентно 
мотивиране на неограничен брой трети лица 
да дарят на просещия най-често неголеми 
парични суми или вещи на ниска единична 
стойност, за да подпомогнат издръжката му. 
Въведената от законодателя обща забрана 
за просия, която не позволява да се прокара 
разграничение между агресивните и неагре-
сивните є форми, както и да се съобразят 
обстоятелствата, при които лицето проси, не 
допринася за вграждане на идеята за социал-
на справедливост в разпоредбата на чл. 329, 
ал. 2 НК.
Осмислянето на държавността през приз­
мата на социалната справедливост е от 
основополагащо значение за формирането 
и прилагането на модерната концепция за 
социалната правова държава. Социалната 
правова държава поема ангажимента да съз-
даде предпоставките и да осигури – адекватен 
на постиженията на обществото – съобразен 
с човешкото достойнство живот на своите 
граждани.
Пътят за постигане на този стандарт е 
очертан на конституционно ниво и включва 
засилена грижа и подкрепа за тези граждани, 
които поради икономическа слабост и недои-
мък на средства за съществуване се намират 
в уязвимо положение. Социалното явление 
„просия“ израства от състояние на крайна 
бедност и засяга гражданите, които поради 
различни причини – възрастови, влошено 
здравословно състояние, липса на работа и 
други, не са способни да посрещат своите 
основни жизнени потребности. Трудно могат 
да се приведат разумни аргументи, с които 
един човек, който проси и е на най-ниското