Държавен вестник, бр. 40, 2017 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  40
същата норма отнема техни придобити права 
и ги дискриминира, с което нарушава чл. 19, 
ал. 2 от Конституцията, е неоснователно. 
Освен това, за да е налице нарушаване 
на принципа в чл. 19, ал. 2, неравенството 
трябва да е от такова естество, че да поставя 
под съмнение в конкретните условия самата 
същност на равенството, което най-често се 
случва, когато нарушаването на този принцип 
води до нарушаване на друго основно пра-
во, включително и правото на собственост. 
Конституцията допуска в определени случаи 
законово ограничаване на конституционно 
установените ценности и налага задължения. 
Съгласно чл. 17, ал. 3 от Конституцията част-
ната собственост е неприкосновена. Едновре-
менно с това конституционният законодател е 
посочил изрично в чл. 17, ал. 5 в кои случаи, 
по какъв ред и при какви условия дава пре-
димство на публичния интерес и ограничава 
правото на частна собственост. 
Конституционният съд подчертава, че съ-
гласно тази разпоредба обезщетението при 
принудително отчуждаване на частна соб-
ственост за държавни и обществени нужди се 
изисква да бъде равностойно, а не най-благо-
приятно (носещо най-големи очаквани при-
ходи) за собственика. Следователно правото, 
което се ползва с конституционна закрила, е 
правото на собственост, а не някакво друго 
право – на ползване по най-печеливш начин 
на собствеността. Последното е в немалка 
степен въпрос на разумно и предвидливо 
управление на същата, включително и добре 
преценен пазарен и непазарен риск от титу-
ляря на правото на собственост. 
На това основание съдът приема, че оспо-
рената в искането законова норма не нарушава 
конституционното правото на собственост, 
не създава по-неблагоприятни условия на 
стопанска дейност за субектите в обхвата 
на § 18, ал. 1 ПЗР ЗИДЗЕ и следователно не 
нарушава принципа, установен в чл. 19, ал. 2 
от Конституцията.
В искането се поддържа, че с оспорената 
разпоредба драстично се посяга върху леги-
тимни очаквания на инвеститорите в про-
тиворечие с принципа на правна сигурност, 
конкретизиран в прокламирания в чл. 19, 
ал. 3 от Конституцията принцип на закри-
ла на инвестициите и стопанската дейност 
на български и чуждестранни физически и 
юридически лица. Твърди се, че при новите 
условия инвеститорите не могат да получат 
очакваната от тях печалба, т.е. тази, която, 
както вече бе посочено, те реализират в усло-
вията на икономическо предимство, в което са 
поставени до промяната. Преференциалните 
цени за енергията от ВИ, както бе посочено, 
са въведени да насърчат производителите 
предвид постигането на национални и общ-
ностни цели, като им осигурят възвръщаемост 
на капитала и разумна печалба във времето 
за целия жизнен цикъл на инсталациите – т.е. 
за срока на дългосрочните договори с гаран-
тирано изкупуване на произведената енергия 
от ВИ на един регулиран пазар. Това, че 
след промяната стопанските субекти по § 18, 
ал. 1 ПЗР ЗИДЗЕ ще реализират по-малка 
по размер печалба, вероятно не съответства 
на техните собствени икономически очаква-
ния, но това не означава задължително, че 
законодателната промяна е в несъответствие 
с конституционната закрила на легитимните 
правни очаквания.
Конституционният съд отново подчертава, 
че очакването за непроменимост на законо-
дателната рамка е неоснователно. Достъпът 
до електроенергия не е просто елемент от 
пазара, а има стойност на услуга за социално-
икономическо развитие на всеки индивид и е 
в интерес на цялото общество. Изграждането 
и експлоатацията на инсталации за енергия от 
ВИ още от самото начало е ориентирано към 
гарантиране благополучието на всеки индивид 
и на обществото като цяло. Управлението на 
сектор енергия от ВИ свързва множество кон-
ституционни ценности и принципи и включва 
както свободата на стопанска инициатива и 
закрила на околната среда, така и принципа 
на устойчиво развитие на обществото и сигур-
ност на гражданите. Оспорената в искането 
законодателна норма е едно от средствата, 
чрез които държавата осъществява своето 
въздействие върху енергийната индустрия с 
цел икономическа ефективност, което следва 
да бъде в съответствие с конституционните 
цели за постигане на развитие на обще-
ството. Налице е публичен интерес, който 
в контекста на посочените конституционни 
цели има превес пред свободата на стопанска 
инициатива в сектор енергия от ВИ и има 
решаващо значение за легитимните очаквания 
на инвеститорите. 
Конституционният съд е последователен 
при използването на понятията правна предви-
димост и сигурност в смисъла им на измерения 
на правовата държава, в съответствие с които 
е конституционно недопустимо законодате-
лят впоследствие да налага неблагоприятни 
последици за правните субекти (Решение 
№ 7 от 2009 г.), които са действали точно в 
съответствие със съществуващата нормативна 
уредба (т.е. с обратна сила да се отнемат при-
добити права). Съдът поддържа в практиката 
си също така, че „Предвидимостта е изисква-
не към формирането и осъществяването на 
законодателната политика….“. Едновременно 
с това обаче съдът отчита, че този признак 
не следва да се абсолютизира – съвременни-
ят конституционализъм както в България, 
така и по света не посочва изрично такова 
изискване към законодателя. Що се отнася до 
социалната сфера, в периоди на преход или