Държавен вестник, бр. 96, 2002 г., стр. 30

С Т Р .  30
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  96
Член 4
Определението на “реклама” в чл. 2, т. (f)
придобива следната редакция:
“(f) “рекламиране” е всяко публично съоб-
щение срещу заплащане или друго подобно
възнаграждение или за самопромоция, което
има за цел да насърчи продажбата, покупката
или наемането на продукт или услуга, да под-
крепи кауза или идея, или да доведе до друг
резултат, желан от рекламодателя или от са-
мия предаващ”.
Член 5
В чл. 2 се създава нова т. (g) със следното
съдържание:
“(g) “телевизионен пазар” означава преки
предложения към публиката с цел доставка
срещу заплащане на стоки или услуги, включи-
телно недвижими имоти, права и задължения;”.
Член 6
Сегашният чл. 2, т. (g) става чл. 2, т. (h).
Член 7
Текстът на чл. 5 се заменя със следния текст:
“Член 5. Задължения на предаващите страни
1. Всяка предаваща страна е длъжна да га-
рантира, че всички програми, разпространява-
ни от лица под нейна юрисдикция, отговарят на
условията на тази конвенция.
2. По смисъла на тази конвенция предаващ
под юрисдикцията на определена страна е:
—предаващ, който се смята за установен в
тази страна в съответствие с т. 3;
—предаващ, към когото се прилага т. 4.
3. По смисъла на тази конвенция предава-
щият се счита за установен в определена стра-
на, по-нататък наричана “предаваща страна”, в
следните случаи:
(а) когато седалището на предаващия е в тази
страна и решенията относно програмите се взе-
мат в тази страна;
(b) ако седалището на предаващия е в една
страна, но решенията относно програмите се
вземат в друга страна, предаващият се счита за
установен в страната, където оперира значи-
телна част от работната сила, ангажирана в из-
вършването на телевизионната дейност; ако зна-
чителна част от работната сила, ангажирана в
извършването на телевизионната дейност, опе-
рира във всяка от тези страни, предаващият се
смята за установен в страната, в която се на-
мира седалището му; ако значителна част от
работната сила, ангажирана в извършването
на телевизионната дейност, не работи в нито
една от тези страни, предаващият се смята за
установен в страната, в която най-напред е за-
почнал да предава в съответствие с правната
система на тази страна, при условие, че под-
държа стабилна и ефективна връзка с иконо-
миката на тази страна;
(c) ако седалището на предаващия е в една
страна, но решенията относно програмите се
вземат в държава, която не е страна по тази
конвенция, или обратно, предаващият се смята
за установен в съответната страна по конвен-
цията при условие, че значителна част от ра-
ботната сила, ангажирана в извършването на
телевизионната дейност, действа в тази страна;
(d) ако след прилагане на критерия по чл. 2,
ал. 3 от Директива 97/36/ЕО на Европейския
парламент и на Съвета от 19 юни 1997 г. за
изменение и допълнение на Директива на
Съвета 89/552/ЕИО за съгласуване на някои
законови, подзаконови или административни
правила в държавите членки във връзка с из-
вършването на телевизионна дейност преда-
ващият се смята за установен в държава—член-
ка на Европейската общност, този предаващ
се смята за установен в същата държава и за
целите на тази конвенция.
4. Предаващ, към когото не се прилагат
разпоредбите на т. 3, се намира под юрисдик-
цията на т.нар. “предаваща страна” в следни-
те случаи:
(а) когато използва честота, предоставена
от тази страна;
(b) ако, макар да не използва честота, пре-
доставена от една страна, използва сателитен
капацитет, който принадлежи на тази страна;
(c) ако, макар да не използва честота, пре-
доставена от една страна, или сателитен капа-
цитет, който принадлежи на определена стра-
на, използва връзка със сателит, разположена в
тази страна.
5. Ако предаващата страна не може да бъде
определена в съответствие с т. 4, постоянни-
ят комитет разглежда въпроса по реда на
чл. 21, т. 1(a) от тази конвенция, за да опреде-
ли тази страна.
6. Тази конвенция не се прилага към телеви-
зионни предавания, предназначени изключител-
но за приемане в държави, които не са страни
по конвенцията и които не се приемат пряко
или непряко от публиката в една или повече
страни по конвенцията.”
Член 8
Член 8 придобива следната редакция:
“Член 8. Право на отговор
1. Всяка предаваща страна е длъжна да гаран-
тира на всяко физическо или юридическо лице
независимо от неговата национална принадлеж-
ност или местопребиваване възможност да уп-
ражни правото си на отговор или да използва
други сравними правни или административни
средства за защита във връзка с предаванията,
разпространявани от предаващ под нейна юрис-
дикция по смисъла на чл. 5. По-конкретно, тя
трябва да гарантира, че програмното време и
другите условия за упражняване на правото на
отговор ще позволяват то да бъде действително
упражнено. Действителното упражняване на това
право или използване на други сравними правни
или административни средства за защита се оси-
гурява както с оглед на програмното време, така
и с оглед на условията за упражняването.