Държавен вестник, бр. 69, 2010 г., стр. 42

СТР.  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  69
1
2
3
III генерация 
C e f o p e r a z o n e , 
Cefotaxime, Cefpodoxime 
proxetil, Ceftazidime, 
Ceftibuten, Ceftriaxone
IV генерация 
Cefepime
Cefpirom
Гликопеп­
тиди
Vancomycin
Teicoplanin
Аминогли­
козиди
Gentamicin
Tobramycin
Amikacin
Kanamycin
Хинолони
Nalidix acide
Ciprofloxacin
Ofloxacin
Levofloxacin
Pefloxacin
Moxifloxacin
Макролиди
Erythromycin
Clarithromycin
Azithromycin
Roxithromycin
Spiramycin
Josamycin
Л и н к о з а ­
миди
Clindamycin
Lincomycin
С т р е п т о ­
грамини
S t r e p t o g r a m i n  
A 
(Dalfopristin)
S t r e p t o g r a m i n  
B 
(Quinpristin)
Quinpristin/Dalfopristin 
(Synercid)
Оксазоли­
динони
Linezolid
Кетолиди
Telithromycin
Те т р а ц и ­
клини
Tetracyclin
Doxycyclin
А м ф е н и ­
коли
Chloramphenicol
Thiamphenicol
А н т и ф о ­
латни аген­
ти
Sulfonamides
Trimethoprime
Антимико­
тични сред­
ства
Полиени
Amphotericin B
Нуклеозидни ана­
лози
5-Flucytosine
Азоли 
Ketoconazole
Fluconazole
Itraconazole
Алиламини
Terbinafine
Триазоли
Voriconazole
Ехинокандини
Caspofungin
Антимико­
бактериал­
ни средства
Isoniazid
Rifampicin
Rifabutin
Ethambutol
Streptomycin
2. Рационална употреба на антибиотици
2.1. Всяко лечебно заведение трябва да има 
гъвкава и периодично обновявана антибиотич­
на политика въз основа на специфичността на 
патологията, позоваваща се на локалната ети­
ологична структура на инфекциите, локалната 
антибиотична резистентност и контролираната 
употреба на антибиотиците. 
2.1.1. Антибиотичната политика има задачата 
да осигури:
а) добра грижа за пациентите чрез разумно 
използване на антибиотици за профилактика 
и лечение;
б) ефективно използване на финансовите 
ресурси;
в) ограничаване появата на микроорганизми 
с множествена резистентност;
г) обучение на лекарите за правилна употреба 
на антибиотиците в медицинската практика. 
2.1.2. Антибиотичната политика се разработ­
ва въз основа на четири основни консенсуса:
а) за правилна емпирична терапия;
б) за правилна антибиотична  профилактика;
в) за групиране на използваните в лечебното 
заведение антибиотици;
г) за мониториране на антибиотичната упо­
треба и микробна резистентност.
2.2. Правила за емпирична терапия:
2.2.1. Емпиричната антибиотична терапия се 
основава на внимателно клинично изследване 
и локалните данни за етиологичната структура 
и антибиотичната чувствителност на микроор­
ганизмите. 
2.2.2. Задължително преди започване на 
емпирична терапия се взема материал за бак­
териологично изследване.
2.2.3. Всяка антибиотична употреба се съо­
бразява с клиничната диагноза и най-вероятния 
етиологичен агент.
2.2.4. Изборът на антибиотик се съобра­
зява и със структурата на резистентността, 
толерантността на пациента, локализацията на 
инфекцията и цената.
2.2.5. Избягват се антибиотични комбинации, 
когато това е възможно.
2.2.6. Антибиотиците трябва да се дозират 
правилно. Ниските дози са неефективни и бла­
гоприятстват развитието на резистентни щамове, 
а високите дози могат да утежнят нежеланите 
реакции и да не предотвратят развитието на 
резистентност.
2.2.7. Антибиотичната терапия се съобразява 
с резултата от проведеното микробиологично 
изследване, като се избира антибиотик с най-
тесен спектър на действие.
2.2.8. Продължителността на антибиотичния 
курс следва да бъде ограничена – 5 до 14 дни, 
в зависимост от типа на инфекцията. Същест­
вуват определени индикации за по-продължи­
телни курсове. В случай, че антибиотикът не 
е показал ефективност през първите 3 дни от 
лечението, приложението му се прекъсва и 
терапията се преразглежда. 
2.2.9. За провеждане на правилна емпирична 
терапия специализираното звено по антиби­
отична политика разработва справочник за