Държавен вестник, бр. 58, 2020 г., стр. 17

БРОЙ  58	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
„условията“ (за „реда“ приемам, че може да 
се определя в подзаконов акт) за осъщест­
вяването на такова определяне (на местата 
по ал. 1), както и „правилата и нормативите 
за устройването и ползването им, както и 
за престоя в тях“, което, освен самї по себе 
си конституционно недопустимо (доколкото 
засяга определен режим като комплексна 
уредба, а не само отделни и по-малко съ­
ществени негови елементи), според мен е 
белязано и от липсата на достатъчно ясни и 
цялостни законови рамки, материалноправ­
ни или процесуалноправни изисквания или 
критерии за преценката на подзаконовия 
нормотворец, които представляват елемент 
от съществената уредба на материята. 
Отсъствието на такава уредба според мен 
представлява неизпълнение на конституци­
онното изискване режимът на земята да се 
определя със закон. Подзаконов акт евенту­
ално би могъл да урежда само процедурата 
за регистрация или издаване на разрешения 
за обособяване на такива места (за времен­
но разполагане на палатки, кемпери или 
каравани), но не и напр. такива въпроси, 
като дали режимът да е регистрационен или 
разрешителен, което също следва да бъде 
предмет на първична правна уредба, т.е. да 
бъде уредено в закона.
3.12. Смятам за важно да се отчете още 
нещо. От чл. 55 от Конституцията може 
да се изведе „право на достъп до околната 
среда“ (като право на т. нар. „диво къмпин­
гуващи“ граждани), а същата разпоредба 
изрично предвижда право на здравословна 
и благоприятна околна среда като право на 
всеки гражданин. Околната среда е богатство, 
принадлежащо на човека. Той е несъмнено 
длъжен да го опазва – а държавата: да оси­
гурява опазването и възпроизводството на 
околната среда и разумното използване на 
природните богатства. В този смисъл под­
разбиращото се право на достъп до окол­
ната среда е безспорно, макар и несъмнено 
ограничено от общото изискване за нейното 
опазване, конкретизирано в закони.
Презумпцията, че дивото къмпингуване 
застрашава околната среда, е неприемлива 
и неконституционна. Както би била за всяка 
друга форма на използване на околната сре­
да – напр. „дивото пикникуване“ или „дивото 
пладнуване“… Къмпингуването е форма на 
пребиваване на определено пространство 
без изградени постройки, включващо по 
характера си нощуване и форми на отдих 
без изградена инфраструктура и други стан­
дартни урбанистични улеснения. Несъмнено 
недопустимо е това право да се упражнява 
чрез разрушаване на околната среда (във 
всичките є форми, напр. дюни) или замър­
сяване (отново във всякакви форми), или 
друго нарушаване на общите изисквания за 
опазване на околната среда. Поради което 
нередно (и годно да бъде забранено) следва 
да е не „дивото къмпингуване“ изобщо, а 
такова, което замърсява или руши околна­
та среда. Дори в гористи местности напр. 
има обособени места за палене на огън при 
спазване на основни самоочевидни правила 
(наличие в близост на вода, ограждане на 
огъня, отсъствие в близост на леснозапали­
ми сухи треви и храсти и т.н.) – и въпреки 
реалния риск от пожари. Но сеченето на 
дървета за нуждите на паленето на такъв 
огън е забранено…
3.13. Противоконституционността на ал. 3 
заразява с противоконституционност целия 
чл. 10а, доколкото прилагането на ал. 1 и 2 
е невъзможно без изпълнението на услови­
ята по ал. 3: за да „се обособяват места за 
временно разполагане на палатки, кемпери 
или каравани (допуснато с ал. 1) и за да се 
„поставят обекти“ (изброени в ал. 2), абсо­
лютно условие е определянето на „условията 
и реда за определяне на местата“, „правилата 
и нормативите за устройването и ползването 
им, както и за престоя в тях“, което се урежда 
в ал. 3. Поради това приложението на ал. 1 
и 2 е невъзможно без ал. 3. 
3.14. Поради това според мен чл. 10а ЗУЧК 
в цялост следваше да бъде обявен за противо­
конституционен като противоречащ на чл. 4, 
ал. 1 и на чл. 22, ал. 3 от Конституцията. 
II. Относно чл. 17а, ал. 2 от ЗУЧК (посл. 
изм., ДВ, бр. 56 от 16 юли 2019 г.)
1. Член 17а ЗУЧК въвежда специален пра­
вен режим на защитените обекти „подвижни 
(бели) дюни, неподвижни дюни с тревна 
растителност (сиви дюни) и облесени дюни, 
попадащи в границите на зона „А“, зона „Б“ 
или в урбанизираните територии на населе­
ните места след границите на зона „А“ на 
българското Черноморие. Върху изброените 
защитени обекти са забранени строителство­
то и поставянето на преместваеми обекти и 
съоръжения, промяната на предназначението 
и учредяването на ограничени вещни права. 
Разпоредбата на ал. 1 in fine обаче предвижда 
изключения от този режим: допускане на 
„строителство и поставяне на преместваеми 
обекти и съоръжения, промяна на пред­
назначението и учредяване на ограничени 
вещни права“, ако с влязъл в сила подробен 
устройствен план е предвидено изграждане на 
обекти с национално значение и специални 
обекти, свързани с отбраната и сигурността 
на страната.
Атакуваната ал. 2 въвежда конкретизирана 
забрана за „поставяне на шатри и палатки, 
както и преминаването, паркирането и 
престоя на превозни средства, ремаркета и 
полуремаркета“ на същите земни площи. И 
отново предвижда изключение: тази забрана 
не се отнася до случаите, посочени в ал. 1 
(когато с влязъл в сила подробен устройствен 
план е предвидено изграждане на обекти 
с национално значение и специални обек­
ти, свързани с отбраната и сигурността на