Държавен вестник, бр. 61, 2004 г., стр. 10

С Т Р .  10
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  61
ните в искането въпроси—премахването на
забраната, съдържаща се в чл. 22, ал. 1 от Кон-
ституцията. Разпоредбите не пораждат спор
за това, дали отменяването на посочената заб-
рана е в правомощията на Народно събрание
или на Велико Народно събрание. Всъщност
за такъв спор няма и твърдения в искането, а
преди допускането му за разглеждане по съ-
щество в публичното пространство вече има-
ше информация за подготвен със съгласието
на всички парламентарни сили проект за из-
менение на Конституцията в тази част от
Народно събрание.
Като няма неяснота в конституционните
разпоредби досежно отбелязания въпрос, нами-
рам, че липсва предмет на тълкуване и искане-
то в тази част трябва да се отклони.
2. Съдът е приемал в досегашната си прак-
тика, че е необходимо да има връзка между
поставения тълкувателен въпрос, от една стра-
на, и конституционната разпоредба, тълкува-
нето на която се иска, от друга страна. За нали-
чието на такава връзка и за характера є в опре-
делението от 27 юни 2002 г. по к.д. № 13 от 2002 г.
е посочил, че при отправянето на искане по
чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията не е доста-
тъчно да бъде обоснована “необходимостта от
изясняване на конкретен правен проблем”, а
трябва още проблемът “да се съотнася с хипо-
тезата на тълкуваната норма”.
Споделям това изискване и мнението ми е,
че то трябва да се спазва. Решението на пос-
тавения въпрос следва да се съдържа в кон-
ституционната разпоредба, за която се под-
държа, че е неясна и се нуждае и от тълкуване,
като въпросът произтича именно от твърдя-
ната неяснота, двусмисленост или нееднакво
разбиране на съдържанието є. Изводът се
налага от вида на правомощието на съда по
чл. 149, ал. 1, т. 1 от основния закон, което е
именно за тълкуване на Конституцията, има
за обект определена разпоредба или разпо-
редби, чрез упражняването му се разкрива
тяхното точно съдържание и разкриването на
съдържанието им дава отговор на конкретни-
те въпроси, когато те са поставени.
В случая тази връзка не е налице за тълкува-
телните въпроси по т. 2, 3, 6 и 7 от искането и
поради отсъствието є то подлежи на отклонява-
не. Въпросите са за това от кого (от Велико
Народно събрание или от Народно събрание)
могат да се направят конституционни измене-
ния в тези насоки: а) отпадане на забраната за
придобиване право на собственост върху земя от
граждани на Европейския съюз (т. 2); б) пред-
виждане на европейско гражданство и произти-
чащите от него последици (т. 3); в) приемане на
разпоредби, позволяващи предаването на бъл-
гарски граждани на чужда държава или между-
народен съд за наказателно преследване, когато
е предвидено в международен договор, по който
държавата ни е страна (т. 6); г) разширяване на
признаците на равноправие на гражданите в
съответствие с Хартата на основните права на
Европейския съюз (т. 7). Очевидно, ако същес-
твува нееднакво разбиране и противоречие за
субекта, от когото съгласно чл. 153 от Конститу-
цията трябва да се извършат промените в указа-
ните насоки, то в никакъв случай не е от неясно-
та или двусмисленост на чл. 158, т. 3 от Консти-
туцията, тълкуването на която е поискано. Спо-
ред тази разпоредба от Велико Народно събра-
ние се решават въпросите за промени във фор-
мата на държавно устройство и на държавно уп-
равление. Формата на държавно устройство и
на държавно управление и настъпването на про-
мени в тях нямат връзка с наличието или отсъс-
твието на забраната по чл. 22, ал. 1 от Конститу-
цията, с кръга на имащите активно и пасивно
избирателно право за местни органи, с предпос-
тавките, при които се извършва екстрадация,
както и с обема на признаците на равноправие
на гражданите. Ето защо с тълкуването на чл. 158,
т. 3 от Конституцията не може да бъде даден
отговор на изброените въпроси. Възможно е с
оглед на тези въпроси да бъдат повдигнати дру-
ги—примерно дали забраната да бъде предаден
на друга държава български гражданин (чл. 25,
ал. 4 от Конституцията) се обхваща от основни-
те права на гражданите и дали отменяването є
накърнява неотменимостта на основните права;
дали забраната по чл. 22, ал. 1 от Конституцията
и отпадането є са свързани с териториалната
цялост на страната, както се обсъжда в част от
становищата; дали разширяването на признаци-
те на равноправие и на кръга на участващите в
местните избори засяга по някакъв начин пра-
вата на гражданите. Те обаче изискват тълкува-
не на т. 2 и 4 от чл. 158 на Конституцията, а с
тяхното тълкуване съдът не е сезиран. В това
отношение допълнителната молба от 3 май
2004 г. не оставя място за съмнение. В нея изрич-
но е уточнено, че се иска тълкуване на чл. 153
във връзка само с чл. 158, т. 3 от Конституцията.
3. Съдът е сезиран да даде отговор на съдър-
жащите се в искането въпроси, включително и
на въпросите по т. 1, 4 и 5, като тълкува чл. 158,
т. 3 от Конституцията. Тази разпоредба обаче е
тълкувана вече от съда—Решение № 3 от 10
април 2003 г. по к.д. № 22 от 2002 г. При това
предметът на тълкуване по посоченото дело об-
хваща разпоредбата в нейната цялост. Ето защо
с решението не само са изяснени понятията фор-
ма на държавно устройство и форма на държав-
но управление. Едновременно с изясняването
им е определено и какво означават и кога нас-
тъпват промени във формата на държавно уст-
ройство и формата на държавно управление. По
такъв начин е направено разграничение кои от
конституционните изменения са засягащи дър-
жавното устройство и управление, кои от тях не
само засягат, но и променят формата им и от-
тук—кои могат и следва да се приемат от Народ-
но събрание и кои от Велико Народно събрание.