Държавен вестник, бр. 63, 2008 г., стр. 3

Б Р О Й  63
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3
разно законоустановени критерии, поради лип-
са на достатъчно средства да ги заплатят,  от
такси и разноски за производството се освобож-
дават  физически лица, т. е. не по общо разпо-
реждане на закона по категории спорове, а с
оглед на конкретната преценка на съда за въз-
можностите на определен ищец да понесе раз-
ходите за производството.
В чл. 84 ГПК, макар че заглавието на текста
е “Освобождаване в особени случаи”, при което
се визират определени ищци—държавата и дър-
жавните учреждения, Българският Червен
кръст и общините, от значение за освобождава-
не от заплащане на държавни такси се явява
пак  характерът на правото, чиято защита се
търси. За Българския Червен кръст като хума-
нитарна организация освобождаването от за-
плащане на такси според чл. 84, т. 2 ГПК е мо-
тивирано от целите на тази организация, която
действа  изключително в обществен интерес.
За държавата, държавните учреждения—чл. 84,
т. 1 (първоначалната редакция на текста в ДВ,
бр. 59 от 2007 г.), и общините—чл. 84, т. 3 ГПК,
освобождаването се отнася до исковете за пуб-
лични държавни, съответно общински взема-
ния и за права върху вещи, публична държавна,
съответно общинска собственост по аргумент
на противното от изключението, за което не се
предвижда такова освобождаване и конститу-
ционното деление на държавната и общинска-
та собственост на публична и частна—чл. 17,
ал. 2 от Конституцията.
 Освобождаването от държавни такси в по-
сочените две хипотези се мотивира от характе-
ристиката на обектите на публична собственост
и публичните вземания на държавата и общи-
ните. Първите задоволяват обществени потреб-
ности от общонационално или регионално зна-
чение чрез общо ползване или са предоставени
на органите на държавната или общинската
администрация за изпълнение на функциите им,
а вторите—за финансиране на държавните и
общинските дейности.
Разпоредбата в ГПК, която предвижда осво-
бождаване от заплащане на държавна такса,
претърпя развитие, което е отражение на про-
мяната в конституционната уредба на режима
на  държавната собственост. В чл. 63, ал. 4 ГПК
от 1952 г. (отм.) първоначално е предвидено
цялостно  освобождаване от заплащане на так-
си от държавните учреждения—ищци по граж-
дански дела. Това положение, запазило се и след
приемането на действащата Конституция, е
проява на етатизма на отменената конституци-
онна уредба, която определя държавната собс-
твеност като общонародна, без същата да се
диференцира на държавна и общинска, а те  от
своя страна на публична и частна собственост.
С изменението на чл. 63, ал. 4 ГПК (отм.) осво-
бождаването от такси се разширява и до общи-
ните, но едва с чл. 84, т. 1 и т. 3 на новия ГПК в
първоначалната му редакция последното раз-
граничение е съобразено при освобождаването
от заплащане на държавна такса както за дър-
жавната, така и за общинската собственост. С
изменението обаче на чл. 84, т. 1 ГПК с оспоре-
ния § 1 ЗИДГПК то е запазено само за общин-
ската собственост.
 С това изменение се създава привилегия за
държавната собственост, въпреки променена-
та є същност при действащата Конституция—
нарушение на чл. 19, ал. 2 от нея. Държавата
като носител на права върху вещи—частна дър-
жавна собственост, и права върху частни дър-
жавни вземания, които обслужват по-ограни-
чени интереси в сравнение с публичната собст-
веност и публичните вземания, свързани с из-
вършване на стопанска дейност и участие в
гражданския оборот, се явява субект на частно-
то право. В това качество тя е равнопоставена
на физическите и юридическите лица, носите-
ли на правото на частна собственост, участник
на пазара според посочения текст от Конститу-
цията, който предвижда гарантиране на еднак-
ви правни условия за стопанска дейност, вклю-
чително и когато тя се осъществява от държа-
вата или от общините.
Тази равнопоставеност е относима не само
към материалното съдържание на частните
права на държавата, но и към процесуалните
гаранции за тяхната защита, която включва и
достъпа до съд за нейното осъществяване. В
този контекст е общият принцип на чл. 17, ал. 1
от Конституцията за гарантирана от закона
защита на собствеността и конкретното му при-
лагане чрез предявяване на искове за права върху
вещи и вземания, частна държавна собственост.
В случая със създаване на привилегия на
държавата и държавните учреждения  чрез ос-
вобождаването им от заплащане на държавна
такса за всички категории искове, при което по
еднакъв начин се третират публичните и част-
ните права на държавата, тя  се поставя в про-
цесуално привилегировано положение спрямо
останалите частноправни субекти—граждани и
юридически лица, включително общините, с
което се нарушава чл. 121, ал. 1 от Конституци-
ята. Този конституционен текст изисква стра-
ните в гражданското производство да са подчи-
нени на общ процесуален режим с оглед осигу-
ряване на тяхното равенство в процеса. Това
изискване се нарушава, когато на държавата се
предоставя облекчен процесуален ред за защи-
та в хипотезата, когато тя е страна в граждан-
ския процес в качеството си на субект на част-
ното право. С това се игнорира и конституцион-
но установеното различие на държавната собс-
твеност на публична и частна с разпоредбата на
чл. 17, ал. 2 от Конституцията, тъй като приви-
легированият режим на защита на публичните
права на държавата се разпростира и към ней-
ните частни права.
Съображенията за бюджетна целесъобраз-
ност, в какъвто смисъл са мотивите към зако-
нопроекта на ЗИДГПК за пълно освобождава-
не на държавата и държавните учреждения  от