Държавен вестник, бр. 78, 2015 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  78
ал. 1 от Конституцията, която се отнася до 
международните договори. Подобна практика 
обаче навежда и на друг важен извод, а именно, 
че не би трябвало да има пречка даването на 
съгласие за сключване на договор за външен 
държавен дълг да бъде обсъждано по повод 
искане за установяване на противоконститу-
ционност на ратификационен закон. 
В искането си групата народни представи-
тели настояват Конституционният съд да уста-
нови противоконституционност на ратифика-
ционния закон. Според Конституционния съд 
всеки закон за ратификация на международен 
договор може да бъде предмет на проверка 
за конституционосъобразност. Член 149, ал. 1, 
т. 2 от Конституцията постановява, че Кон-
ституционният съд се произнася по искания 
за установяване на противоконституционност 
на законите. Ратификационните закони са вид 
закони и следователно се обхващат от този 
текст. Няма значение дали ратификацията има 
смисъл на даване на съгласие от държавата за 
обвързване по международния договор, или тя 
има в контекста на чл. 5, ал. 4 от Конституци-
ята и действие в качеството си на инструмент 
за превръщане на международния договор в 
част от вътрешното законодателство. 
Когато предмет на конституционен контрол 
е ратификационен закон, в т.ч. когато с него 
се дава съгласие за обвързване на държавата 
по отношение на определен договор, било 
международен договор в строгия смисъл на 
думата, било договор на частното право, който 
е сключен с чуждестранно лице, той обхваща 
не само формалните изисквания за ратифи-
кация, но и конкретния договор. Доколкото 
ратификацията представлява съгласие за об-
вързване с определен международен договор, 
няма как проверката да се абстрахира от 
съдържанието му. Обратното би означавало, 
че ратификацията сама по себе си създава 
своеобразен „имунитет“ срещу възможен 
контрол за конституционност, който по на-
чина, по който е уреден обаче, трябва да се 
разпростира върху всички закони. Не може 
да се допусне евентуално противоречие на 
международен договор с Конституцията при 
положение, че неин основен белег е тъкмо 
върховенството є. В крайна сметка именно 
тя предопределя тяхната позиция в рамките 
на правната ни система. Затова и не е оп-
равдано, когато пред Конституционния съд 
се атакува на основание чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията ратифициран със закон меж-
дународен договор, без значение дали това е 
международен договор в строгия смисъл на 
думата, или договор от сферата на частното 
право, да се твърди, че релевантен може да 
бъде само въпросът как той е приет, но не 
и въпросът какво той съдържа. Доводът, че 
съответствието на международните договори 
с Конституцията може да се осигури само 
преди тяхната ратификация (чл. 149, ал. 1, т. 4 
от Конституцията), е неубедителен, защото 
този контрол не е задължителен. Специално 
пък по отношение на договорите от частен 
характер той е и недопустим (Определение 
№ 4 от 2002 г. по к.д. № 6 от 2002 г.). Най-
сетне, след като самата Конституция допуска 
ратифицираните международни договори да 
се изменят или денонсират по предвидения 
в тях ред (чл. 85, ал. 3 от Конституцията), 
не би следвало да има пречка това да стане 
на основание решение на Конституционния 
съд. Народното събрание ще трябва да уреди 
правните последици на евентуално решение 
на Конституционния съд за установяване на 
тяхната противоконституционност, като със 
закон ги измени, денонсира или, доколкото е 
възможно, приеме съответна резерва. В контек­
ста на казаното следва да се обърне внимание 
върху обстоятелството, че договорът, който е 
предмет на атакувания ратификационен закон 
и има частноправен характер (7.19), съдържа 
текстове, които уреждат правните последици 
от подобно развитие на отношенията и про-
изнасяне на Конституционния съд в случай, 
че той не е бил сключен в съответствие с 
„принципите, заложени в Конституцията на 
Република България“ (9.2.3.(iii).
Договорът за дилърство, Договорът за 
агентство и Актът за поемане на задължения, 
които са ратифицирани с атакувания пред 
Конституционния съд закон, са подписани 
на 6 февруари 2015 г. Преди това Народното 
събрание с Решение от 19 ноември 2014 г. е 
дало съгласие за подготовка за поемане на 
външен държавен дълг, чийто размер специал-
но в рамките на 2014 г. не може да надвишава 
3 000 000 000 лв. Почти едновременно с него 
е променен чл. 68 от Закона за държавния 
бюджет на Република България за 2014 г., като 
промяната влиза в сила от деня на обнарод-
ването му. С тази промяна на Министерския 
съвет се дава право да поеме външен държавен 
дълг, вкл. чрез емисии на държавни ценни 
книжа на международните пазари, в размер 
общо до 6 900 000 000 лв., както и да пред-
приеме действия за подготовка поемането на 
външен държавен дълг, вкл. чрез емисии на 
държавни ценни книжа на международните 
пазари, както и на средносрочна програма 
за емитиране на дълг на международните 
капиталови пазари при условие на последваща 
ратификация през 2015 г. Член 68 от Закона 
за държавния бюджет на Република Бълга-
рия за 2015 г. възпроизвежда точно първото 
изречение на изменения чл. 68 от Закона за 
държавния бюджет на Република България 
за 2014 г. При така изложената фактическа 
обстановка следва да се приеме, че Народно-
то събрание е дало предварително съгласие 
за сключването на международен договор за 
държавен заем, което е станало през февру-
ари 2015 г. за сумата от 3 100 000 000 евро. 
Съгласието по чл. 84, т. 9 от Конституцията