Държавен вестник, бр. 95, 2011 г., стр. 13

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
такава заплаха лустрацията би била непропор­
ционална по смисъла на конвенцията. Както 
отбелязва Съдът в Страсбург, това с още по-
голяма сила е валидно за държава – членка на 
Европейския съюз, „защото демократичното 
є устройство е извън съмнение“ (вж. Sidabras 
and Džiautas vs Lithuania – Applications nos 
55480/00 and 59330/00; Rainys and Gasparavičius 
vs Lithuania – Applications nos 70665/01 and 
74345/01; Ždanoka v Latvia – Application no 
58278/00). Оспорените законови текстове са 
изцяло в несъответствие с чл. 14 от Конвенци­
ята за защита правата на човека и основните 
свободи, доколкото той изисква упражнява­
нето на правата и свободите, предвидени в 
конвенцията, да бъде осигурено без всякаква 
дискриминация, основана на какъвто и да е 
признак. 
Атакуваните пред Конституционния съд 
разпоредби на Закона за изменение и допъл­
нение на Закона за дипломатическата служба 
влизат в противоречие с чл. 2, ал. 2 и чл. 5 
от Международния пакт за икономически, 
социални и културни права (обн., ДВ, бр. 43 
от 1976 г., в сила от 23.03.1976 г.). Държави­
те – страни по този пакт, се задължават да 
осигуряват упражняването на провъзгласе­
ните в него права без каквато и да е дис­
криминация, основаваща се на раса, цвят на 
кожата, пол, език, религия, политически и 
други убеждения, народностен или социален 
произход, имотно състояние, рождение или 
всякакви други признаци. Ограничаването 
на възможността да се заемат определени 
длъжности в дипломатическата служба на 
основание съпричасност на определени лица 
към Държавна сигурност и разузнавателните 
служби на Българската народна армия ди­
скриминира тези лица по смисъла на цити­
раните текстове от Международния пакт за 
икономически, социални и културни права. 
Правото на труд е определено като едно от 
основните човешки права от тъй нареченото 
„второ поколение“ човешки права и се урежда 
в чл. 6 на Пакта. В същото време оспорените 
разпоредби противоречат и на чл. 25, буква 
„с“ от Международния пакт за граждански 
и политически права (ДВ, бр. 43 от 1976 г.), 
доколкото всяка държава – страна по този 
пакт, е длъжна да осигури и гарантира на 
гражданите си „без каквато и да е дискри­
минация“ право на достъп при общи условия 
на равенство до всички държавни служби.
Правото на труд на ниво право на Ев­
ропейския съюз е гарантирано в Хартата 
на основните права на Европейския съюз. 
Разпоредбата на чл. 15, § 1 предвижда, че 
„всеки има право да работи и да упражнява 
свободно избрана или приета професия“. 
Правото на свободно упражняване на про­
фесия е признато и в практиката на Съда на 
Европейския съюз. Практиката на Съда на 
Европейския съюз възприема принципа, че 
ограничения върху осъществяването на сво­
бодата да се упражнява определена професия 
са недопустими в случаите, когато преслед­
ваната цел е непропорционална или е налице 
прекалена намеса, накърняващи същността 
на гарантираното право. Конституцията на 
Република България закрепва правото на 
труд в чл. 48, ал. 1 и 3, като постановява, че 
всеки гражданин има право на труд и сво­
бодно да избира своята професия и място на 
работа, а държавата се грижи за създаване 
на условия да се упражнява това право. С 
Решение № 18 от 1997 г. Конституционният 
съд на републиката приема, че законодателят 
може да установява конкретни изисквания за 
заемане на определени постове и длъжности, 
което не представлява нарушение на правото 
на труд и избор на професия. Атакуваните от 
народните представители текстове от Закона 
за дипломатическата служба не въвеждат 
конкретни изисквания за заемане на опре­
делени длъжности, а създават ограничения, 
при това установени със закон, чрез въвеж­
дане на забрана да бъдат назначавани или да 
продължават да заемат публични длъжности 
в дипломатическата служба по смисъла на 
чл. 3, ал. 1, т. 23 и 26 от Закона за достъп и 
разкриване на документите и за обявяване 
на принадлежност на български граждани 
към Държавна сигурност и разузнавателните 
служби на Българската народна армия на 
определен кръг лица независимо от тяхната 
професионална квалификация, дипломатиче­
ски ранг и заемана длъжност в дипломати­
ческата служба. По този начин текстове от 
Закона за изменение и допълнение на Закона 
за дипломатическата служба дискриминират 
една група български граждани в нарушение 
на чл. 6, ал. 2 от Конституцията. 
Атакуваните норми от Закона за изменение 
и допълнение на Закона за дипломатическата 
служба ограничават правото на труд. Лицата, 
които попадат в обсега на лустрационните 
текстове, не се освобождават от дипломатиче­
ската служба, нито им се забранява да работят 
в Министерството на външните работи или в 
задграничните представителства, но в същото 
време те задължително се „преназначават на 
друга подходяща длъжност в дипломатиче­
ската служба“ според техния опит и натрупан 
стаж (§ 52 от преходните и заключителните 
разпоредби на Закона за изменение и допъл­
нение на Закона за дипломатическата служба). 
Оттук следва, че тези лица се освобождават 
от заеманата длъжност и при действието на 
установената със закон забрана не могат да 
бъдат назначавани впоследствие на подобна