Държавен вестник, бр. 1, 2006 г., стр. 38

С Т Р .  38
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  1
Под “стандарт” се разбира кратко и обобщено
“описание” на състоянието на различни страни от
“структурата”, “процесите” и “резултатите” на прак-
тиката и нейната дейност, наличието или постига-
нето на които осигурява приемливо качество, т.е.
на достатъчна “полезност” на медицинската помощ.
При някои стандарти в това описание могат да бъдат
включени и количествени стойности.
Съдържанието на стандарта се декомпозира
на конкретни компоненти—критерии, които се из-
мерват и оценяват с помощта на индикатори (по-
казатели).
След по-голяма част от критериите са посоче-
ни индикатори (показатели), които са “измерими”,
и с това се създават възможности да се оцени дали
критерият е “покрит” или “не”.
Някои от индикаторите имат основно значе-
ние при определяне дали даден критерий е “пок-
рит”. Те са отбелязани със символ флагче (P)
непосредствено до индикатора.
За да се даде отговор дали е постигнат даден
стандарт, се измерват и оценяват критериите чрез
съответните индикатори.
Един стандарт е “постигнат”, когато се “покри-
ват” всички критерии, свързани с него.
Приемливо качество на общата медицинска
практика ще има само когато са постигнати всич-
ки стандарти.
2. Стандартите и разнообразието на общата
медицинска практика
Изработването и прилагането на стандартите
не означава и не изисква всички общи медицински
практики в страната да са еднакви. Едно от голе-
мите предимства е тяхното разнообразие.
Това, което е необходимо за всяка обща меди-
цинска практика, е да притежава “качества”, с ко-
ето се гарантира, че тя може да осигурява “първо-
начална, продължителна, цялостна и координира-
на медицинска помощ за всички индивиди, семейс-
тва и общности, при биомедицинско, психологи-
ческо, социално и природно разбиране за здраве-
то”, съответстваща на доказателствено-базирана-
та медицина, и това да се потвърди с помощта на
измерим инструментариум, какъвто представля-
ват стандартите.
 Стандартите са съвкупност, част от които лес-
но могат да се измерват и оценяват и от други, при
които това става трудно. Въпреки това съществу-
ват доказателства, че опитните общопрактикува-
щи лекари могат и извършват информирана оцен-
ка на тези аспекти на общата практика, които не
могат да бъдат количествено и цифрово измерени.
Това биха могли да бъдат важни страни на качес-
твото, които трябва да се подобрят.
Признавайки голямото разнообразие на общи-
те медицински практики в страната, всеки процес
на оценка, свързан със стандартите, трябва да се
основава и на здравия разум и да не се стреми към
санкциониране или изключване на практики от
участие в дейност само въз основа на формални
основания.
Непостигането на стандартите показва, че об-
щата медицинска практика и общопрактикуващият
лекар имат проблеми с качеството, а това трябва
да бъде стимул за извършване на дейности за него-
вото подобряване, а не за санкциониране.
3. Бъдещо развитие на стандартите
Предлаганите стандарти са само началният етап
от развитието на системата за оценяване на качес-
твото. Никога няма да има окончателен документ
със стандарти, а само текущ пакет. Стандартите
винаги ще бъдат обект на преразглеждане, кон-
султации и продължаваща критична оценка от
страна на професионалната общност. Стандарти-
те се преразглеждат периодично, за да се включ-
ват новите доказателства и постижения на меди-
цината и практиката.
Така както общата медицинска практика про-
дължава да се развива, така и стандартите ще про-
дължават да се усъвършенстват.
4. Стандартите и финансиращите организации
Общопрактикуващият лекар като собственик
и ръководител на практиката може да се намира в
договорни отношения с различни финансиращи
организации (Национална здравноосигурителна
каса, доброволни здравноосигурителни компании
и фондове, фирми, фондации, частни лица и др.).
Те могат да договорят специални изисквания към
условията, дейността, документирането, отчита-
нето и др., но във всички случаи те трябва да бъдат
съобразени с Националните стандарти, които имат
универсално значение.
1. Стандарти за устройството и материалните
ресурси на практиката за първична медицин-
ска помощ
1.1. Устройство на практиката за първична
медицинска помощ
Стандарт 1.1. В практиката са създадени усло-
вия и удобства за оказване на обща
медицинска помощ на пациентите,
съобразени с изискванията за ох-
рана на труда и безопасност на пер-
сонала.
Критерий 1.1.1.
Практиката разполага най-мал-
ко с по един кабинет за извърш-
ване на консултации (прегледи)
за всеки лекар, който в даден мо-
мент работи там.
Индикатори
ђPА. Всеки лекар разполага с
поне един кабинет, предназна-
чен специално за неговите кон-
султации (прегледи) през нор-
малното работно време в прак-
тиката, независимо дали тя е
индивидуална или групова.
ђPБ. Кабинетът отговаря на са-
нитарно-хигиенните норми,
определени със заповед № РД
09-426 от 21.IX.1999 г. на ми-
нистъра на здравеопазването.
Критерий 1.1.2.
Във всеки кабинет за консулта-
ции има условия, които създават
удобства и безопасност за паци-
ентите и за персонала.
Индикатори
ђPА. Кабинетът е изолиран от
силни външни шумове.
ђPБ. Кабинетът е подходящо
осветен.