Държавен вестник, бр. 56, 2017 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  56
к. д. № 15/2011 г.). Правото на гражданите на 
пенсия не съдържа имплицитно определен раз-
мер на пенсията, нито реализиране на правото 
при най-изгодни условия относно осигурителен 
стаж и възраст. С оспорените разпоредби не 
се засягат придобити пенсии на служителите 
с преобразувани правоотношения, а се засяга 
само за в бъдеще правото на специални пенсии 
при по-благоприятен режим.
Не е засегнато и правото на служителите 
с преобразувани правоотношения на платен 
годишен отпуск. Съгласно разпоредбите на 
§ 69, ал. 10 и § 70, ал. 8 ПЗРЗИДЗМВР неиз-
ползваните отпуски на служителите се запазват 
пропорционално към датата на влизане на из-
менението в сила и могат да се използват, т.е. 
придобитото право на платен годишен отпуск 
се запазва. В бъдеще разликата в продължи-
телността на платения годишен отпуск на 
работещите в МВР ще се дължи на различната 
уредба на правото на отпуск в трите различни 
закона (ЗМВР, ЗДСл и КТ), а не се касае за 
отнето или засегнато конституционно право 
на граждани. В рамките на делегираната му от 
конституционния законодател компетентност 
Народното събрание може да предвиди една-
къв или различен брой дни годишен отпуск 
за всички работници и служители, защото 
това е въпрос на законодателна целесъобраз-
ност. Правото на отпуск на служителите по 
§ 69 и 70 ПЗРЗИДЗМВР не е отнето по силата 
на законодателната промяна, но за в бъдеще 
те няма да се ползват от привилегирования 
режим, който е предвиден за полицейските 
органи и органите по пожарна безопасност и 
защита на населението. 
Съдът не споделя допълнителните съобра-
жения на омбудсмана за нарушено право на 
собственост по чл. 17 от Конституцията на об-
хванатите от оспорените разпоредби служители 
поради едностранната и съществена промяна 
в условията за полагане на труд, респективно 
за пенсиониране и за обществено осигуряване, 
с което се осуетява легитимното им очакване 
да продължат да работят в системата на МВР 
без съществени изменения в посочените ус-
ловия. Правната сигурност не може да бъде 
разбирана в смисъл, че съдържанието на 
установените в закона права и условията за 
тяхното придобиване и упражняване ще си 
останат непроменени. Действително правото 
на собственост или „притежание“ включва и 
легитимните очаквания, но както вече беше 
посочено по-горе, в конкретния случай не са 
засегнати оправдани правни очаквания на об-
хванатите от оспорените изменения служители, 
а са отнети част от привилегиите, предоставени 
по целесъобразност от законодателя.
В контекста на принципа на правната 
сигурност по делото следва да се разгледат и 
правните последици от настоящото решение. 
При упражняване на абстрактен контрол за 
конституционосъобразност решенията на 
Конституционния съд действат само ex nunc 
(чл. 151, ал. 2 от Конституцията). В случая 
оспорените разпоредби са влезли в сила на 
18.10.2016 г., правните последици от прилага-
нето им са настъпили с влизането им в сила 
на 1.02.2017 г., а съдът е сезиран на 2.03.2017 г.
 Съдът не може да откаже да се произнесе 
по искане за установяване на противоконсти-
туционосъобразността на законодателен акт 
под претекст, че той има еднократно действие 
и правните му последици вече са настъпили, 
защото това би представлявало противно на 
Конституцията самоограничаване на правомо-
щията му. Същевременно при постановяване 
на своите актове съдът отчита и правните 
последици от евентуалното уважаване на 
искането. Така например, в Решение № 12 от 
17.07.2014 г. по к. д. № 10/2014 г. е приел, че в 
конкретния случай обявяването на оспорените 
текстове за противоконституционни „не само 
няма да реши нито един проблем …, но и ще 
породи съществена празнота в правния режим“. 
В настоящия случай, ако имаше основания 
за обявяване на оспорените разпоредби за 
противоконституционни, служителите с пре-
образувани правоотношения биха се оказали 
назначени и сключили трудови договори на 
отпаднало правно основание на заеманите 
понастоящем длъжности, определени съгласно 
новия Класификатор на длъжностите в МВР, 
издаден на основание чл. 143, ал. 2 ЗМВР и 
утвърден със Заповед № 8121з-140 от 24.01.2017 г. 
(ДВ, бр. 13 от 7.02.2017 г.) на министъра на 
вътрешните работи, и издаденото въз основа 
на него актуално щатно разписание. Дори ре-
шението на съда да можеше да породи правни 
послeдици назад във времето, то би създало 
по-скоро правна несигурност за обхванатите 
от оспорените разпоредби служители, които 
не могат да се върнат на заеманите преди 
преобразуване на правоотношенията длъж-
ности, защото те не съществуват в щатното 
разписание. 
Още абзац трети от преамбюла на 
Конституцията прогласява като върховен прин-
цип правата на личността, нейното достойн-
ство и сигурност. Достойнството на личността 
според конституционните разпоредби на чл. 4, 
ал. 2 и чл. 32, ал. 1 се гарантира от държавата 
и всеки има право на защита срещу посега-
телствата, които го накърняват (вж. Решение 
№ 20 от 14.07.1998 г. по к. д. № 16/1998 г.).
Съдът намира, че тъй като с оспорените 
разпоредби се засягат предоставени по це-
лесъобразност привилегии на служители от 
МВР, а не се засягат техни придобити права и 
свободи, то не са нарушени и правата на лич­
ността, нейното достойнство и сигурност като 
върховен конституционен принцип. Обективно 
внесената за в бъдеще промяна не може да