Държавен вестник, бр. 58, 2020 г., стр. 15

БРОЙ  58	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
от 1996 г. по к. д. № 2 от 1996 г.; Решение № 6 
от 1998 г. по к. д. № 4 от 1998 г.; Решение 
№ 10 от 2003 г. по к. д. № 12 от 2003 г.; Ре­
шение № 4 от 2010 г. по к. д. № 1 от 2010 г.). 
По този начин, посочва съдът, като изрично 
„резервира“ една материя в компетентността 
единствено на законодателя, Конституцията 
запълва с конкретно съдържание възприетия 
в нея принцип за разделение и баланс на 
властите и за ролята на закона в правовата 
държава. Според мен обаче с чл. 10а от ЗУЧК 
Народното събрание осъществява именно 
такова конституционно недопустимо делеги­
ране на „свои установени в Конституцията 
правомощия“ (като определянето на режима 
на земята) на изпълнителната власт.
И макар съдът ясно да определя, че пре­
ценката на законодателя кои елементи от 
правната уредба на дадени обществени от­
ношения трябва да бъдат уредени със закон 
и кои – с подзаконов акт на изпълнителната 
власт – трябва да се прави при зачитане на 
принципа на разделение на властите (чл. 8 
от Конституцията) и принципа на правовата 
държава (чл. 4, ал. 1 от Конституцията, арг. 
от Решение № 11 от 5 октомври 2010 г. по 
к. д. № 13 от 2010 г.), не установява, че това 
изискване не е изпълнено.
Според мен правилният извод е обратният. 
Ако е вярно – както ясно се посочва в реше­
нието – че Народното събрание не може да 
се отказва от правомощието си единствено 
сред държавните органи да законодателства, 
като възлага напр. на изпълнителната власт 
уредбата на съществени елементи на опре­
делен кръг обществени отношения, а прех­
върлянето на правомощия на законодателя 
на друг орган би означавало нарушаване на 
балансите и равновесието между властите, 
то възлагането на изпълнителната власт 
на подзаконово равнище да уреди същест­
вени елементи от един правен режим е в 
чиста форма нарушение на Конституцията. 
Именно защото принципът за разделението 
на властите не само не допуска волята на 
законодателния орган да бъде променяна и 
подменяна (Решение № 12 от 1995 г. по к. д. 
№ 15 от 1995 г.), но и не допуска възможността 
той да се отказва сам от свои правомощия 
и да възлага тяхната уредба на друг орган. 
3.7. Обратен на направения от Конститу­
ционния съд извод следва според мен и от 
еднозначно възприетото в решението разби­
ране, че когато законодателят преценява дали 
определени обществени отношения да бъдат 
уредени на законово равнище и съответно 
какви да бъдат границите на законовата 
уредба и кои елементи да бъдат възложени 
за доуреждане с подзаконов акт, той тряб­
ва да държи сметка, че когато в правовата 
държава за определени отношения е необ­
ходимо – предвид тяхното естество и още 
повече в случаи на изрично конституционно 
изискване – да бъдат уредени със закон, всич­
ки съществени елементи на правната уредба 
трябва да бъдат закрепени именно и само 
със закон (респ. от Народното събрание). 
С правни актове на подзаконово равнище 
могат да бъдат уредени само такива аспекти 
на материята, които не се нуждаят непре­
менно от законодателна уредба. Във всички 
случаи обаче конституционно необходимо е, 
особено когато Конституцията изрично из­
исква уреждане със закон, законът да зададе 
параметрите на обществените отношения, за 
които се отнася, и свързаните с тях правни 
институти, както и да очертае тяхното основ­
но съдържание, а не да прехвърля тяхното 
уреждане на изпълнителната власт.
Според мен разпоредбите на чл. 10а 
ЗУЧК – и особено тази на неговата ал. 3 – оче­
видно не съдържат „всички съществени еле­
менти на правната уредба“. И точно обратно 
на възприетото от съда възлага с правен акт 
на подзаконово равнище да бъдат уредени 
най-съществените елементи („условията, 
правилата и нормативите“ – и то очевид­
но, не само според езиковото тълкуване 
на използвания пълен член, но и предвид 
останалото съдържание на чл. 10а, всички, 
а не само някои условия, правила и норма­
тиви). Респективно възлага за подзаконово 
уреждане съвсем не „само такива аспекти на 
материята, които не се нуждаят непременно 
от законодателна уредба“.
Съдът категорично определя, че е кон­
ституционно недопустимо подлежащи на 
първична правна уредба обществени отно­
шения да бъдат предмет на подзаконови ак­
тове, а самата природа на подзаконовия акт 
предпоставя наличието в закона на базови 
правила и не допуска такива правила да се 
създават за първи път именно с подзаконо­
вия акт. Именно затова според мен съвсем 
логично би било да се направи констатация, 
че законовата делегация, извършена с чл. 10а, 
ал. 3 ЗУЧК, е конституционно недопустима. 
Подзаконовият акт има вторичен характер: 
издава се въз основа и в изпълнение на закона 
(арг. от чл. 114 от Конституцията). Това са 
две кумулативни изисквания, които рамкират 
характера и обхвата на подзаконовия акт – и 
в най-голяма степен на тези подзаконови ак­
тове, чието приемане е предвидено изрично 
в самия закон.
Съдът посочва ясно и че правната уредба, 
която се съдържа в закона, трябва да бъде 
пълна и не би могло да има „рамков харак­
тер“. Именно такъв характер обаче според 
мен има атакуваната разпоредба на чл. 10а 
ЗУЧК, която не закрепва дори основните 
рамки на бъдещата подзаконова уредба на 
особено съществени елементи от правния 
режим.
На същото основание според съда не е 
допустимо от подзаконов акт да се очаква 
да запълва пропуски в уредбата на закона 
и е още по-малко допустимо едно общест­
вено отношение да търси правно основание