Държавен вестник, бр. 32, 2011 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
цес, е израз на неприемливата постановка, че 
криминализацията на деянията е най-ефикасна 
форма на правно регулиране.
Търсенето на основание за отпадане на 
принудителната административна мярка по 
чл. 75, т. 5 и 6 ЗБЛД в нарушаването на пра­
вото свободно да се напускат пределите на 
страната не е нищо друго освен желание да се 
ограничат формите на правна принуда и отказ 
на държавата да се намесва в сфери, в които 
тя е длъжна да се намесва, като осигури прину­
дителното му изпълнение. Едно влязло в сила 
съдебно решение или друг акт за установяване 
на публично вземане, ако не е гарантирано с 
държавна принуда или пък от възможността тя 
да влезе в действие, респ. ефективно тя да бъде 
в състояние да го наложи, няма особен смисъл 
и може да подхранва правния нихилизъм.
Конституционни съдии:
Д. Токушев
Кр. Стойчев
В. Ангушева
СТАНОВИЩЕ
на конституционните съдии Пламен Ки­
ров и Стефка Стоева по конституционно 
дело № 2 от 2011 г.
Съгласни сме с диспозитива на решението, 
защото считаме, че чл. 75, т. 5 и 6 ЗБЛД про­
тиворечи на чл. 35, ал. 1 от Конституцията и 
на международни договори, по които България 
е страна, но не споделяме част от мотивите на 
мнозинството от съдиите.
Безспорно правото на българските граждани 
да напускат пределите на страната и свободно да 
се придвижват като граждани на Европейския 
съюз може да бъде ограничавано със закон за 
постигане на легитимна цел, каквато е опазва­
нето на националната сигурност, обществения 
ред, народното здраве, правата и свободите 
на други граждани. Намираме, че въведеното 
ограничение за напускане на страната не може 
априори да се обяви за пропорционално или 
непропорционално на легитимната цел, защо­
то пропорционалността е винаги конкретна на 
базата на конкретните факти. 
По наше разбиране мотивите на решението 
могат да бъдат допълнени в смисъл, че същест­
вено за обосноваване на крайния резултат по 
делото е, че оспорените разпоредби предвиждат 
автоматизъм при налагане на принудителната 
административна мярка, и то за неопределен 
период от време. При тази законова уредба 
само наличието на финансово задължение на 
лицето над 5000 лв. и липсата на надлежно 
обезпечение са фактическо основание министъ­
рът на вътрешните работи или упълномощено 
от него длъжностно лице задължително във 
всички случаи да наложи забрана на лицето 
за напускане на страната. Оспорената уредба 
не позволява на админис­тративния орган да 
извърши преценка на личното поведение на 
лицето и да прецени дали то представлява ис­
тинска, реална и достатъчно сериозна заплаха 
за обществения ред и само в тази хипотеза 
да наложи принудителната административна 
мярка. Считаме, че ограничаването на едно 
от основните права на гражданина – право­
то да напуска пределите на страната, може 
да бъде извършено със закон в посочените 
в чл. 35, ал. 1 от Конституцията случаи, но 
административният орган трябва да разпола­
га с оперативна самостоятелност да прецени 
наложително ли е, дали, кога и за какъв срок 
може да приложи принудителна администра­
тивна мярка при наличието на действителна 
заплаха на лицето. Обстоятелството, че чл. 78 
ЗБЛД изисква прилагането на мярката да става 
с мотивирана заповед, не променя извода ни 
за липсата на преценка и не считаме, че тя е 
безусловна гаранция за законосъобразност на 
заповедта, защото поначало всички админи­
стративни актове трябва да бъдат мотивирани. 
Следва да се отчете и специалният ред, който 
е предвиден в чл. 79, ал. 2 ЗБЛД за издаване 
на заповедта, а именно, че не се прилагат 
разпоредбите на чл. 26 АПК за уведомяване 
от страна на административния орган за за­
почналото производство и чл. 35 АПК, който 
изисква административният акт да се издаде, 
след като се изяснят фактите и обстоятелствата 
от значение за случая и се обсъдят обясненията 
и възраженията на заинтересованите граждани. 
При предоставяне на оперативна самостоя­
телност на административния орган той ще 
може във всеки отделен случай да прецени да 
наложи или не принудителна административна 
мярка и мотивите му към заповедта ще бъдат 
проконтролирани от съда, защото и опера­
тивната самостоятелност подлежи на съдебен 
контрол за законосъобразност. При такъв за­
конодателен подход ще може да се установи 
приложената принудителна административна 
мярка пропорционална ли е на легитимната 
цел за опазване на обществения ред, или цели 
да ограничи неправомерно конституционното 
право на напускане на пределите на страната на 
гражданите, които имат задължения в големи 
размери към държавния бюджет, към физиче­
ски и юридически лица или към чуждестранни 
лица, т.е. дали налагането є не е продиктувано 
от икономически цели.
При преценката на всеки конкретен случай 
може да се реализира нормата на чл. 57, ал. 2 
от Конституцията, а именно да не се допуска 
злоупотреба с права, включително и с такива, 
закрепени в основния закон. В същото време е 
недопустимо да се упражняват права в случай, 
че по този начин се накърняват права и законни 
интереси на други субекти. Автоматизмът при 
налагането на принудителната административна 
мярка по чл. 57, т. 5 и 6 ЗБЛД я превръща по-
скоро в средство за репресия по отношение на 
личността, отколкото да гарантира изпълнението 
на нейните юридически задължения.
Конституционни съдии: 
Пл. Киров
Ст. Стоева
4662