Държавен вестник, бр. 103, 2002 г., стр. 13

Б Р О Й  103
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  13
(4) С променливите граници на работното
време не може да се нарушава минималният
размер на обедната, междудневната и седмич-
ната почивка.
(5) (Изм., ДВ, бр. 54/2001 г.) Начинът на
отчитане на фактически изработеното време от
всеки работник и служител се определя от ра-
ботодателя след консултации с представители-
те на работниците и служителите.”
Алинея 1 на чл. 5 по същество възпроизвеж-
да текста на чл. 139, ал. 2, изр. първо КТ. Доба-
вените думи: “или в отделни техни звена” не
водят до друг извод. По смисъла на § 1, т. 2 от
допълнителните разпоредби на Кодекса на тру-
да (ДРКТ) “предприятие” е всяко място—пред-
приятие, учреждение, организация, кооперация,
заведение, обект и други подобни, където се
полага наемен труд. В отделните звена на
предприятието също се полага наемен труд—
тоест те са “предприятие” по смисъла на зако-
на. Употребата им в атакуваната разпоредба е
в нарушение на чл. 44, ал. 1, изр. второ от Указ
№ 883 за прилагане на Закона за нормативните
актове, съгласно който актът по прилагане на
закон може да възпроизвежда разпоредби на
закона по изключение. Алинея 1 на чл. 5 от
наредбата следва да бъде отменена на основа-
ние чл. 12, т. 4 от Закона за Върховния адми-
нистративен съд (ЗВАС).
Алинея 2 на чл. 5 е в противоречие с чл. 181
КТ (изм., ДВ, бр. 100/1992 г.), съгласно който
всеки работодател има право да издаде правил-
ник за вътрешния трудов ред, който конкрети-
зира правата и задълженията на работниците и
служителите и на работодателя по трудовото
правоотношение и урежда организацията на
труда в предприятието съобразно особеностите
на неговата дейност. Посочената правна норма
е диспозитивна—предоставя право, но не и за-
дължение за работодателя да издаде правил-
ник за вътрешния трудов ред. Алинея 2 на чл. 5
от наредбата следва да бъде отменена на осно-
вание чл. 12, т. 4 ЗВАС.
Алинея 3 и 4 на чл. 5 не противоречат на КТ
и други нормативни актове. Няма основание за
тяхната отмяна.
Алинеи 5 на чл. 5 е в противоречие с
чл. 139, ал. 2, изр. второ КТ, съгласно който
времето, през което работникът или служи-
телят трябва задължително да бъде на рабо-
та в предприятието, както и начинът за него-
вото отчитане се определят от работодателя.
Атакуваната разпоредба не намира опора и в
чл. 7, ал. 1 КТ, който предвижда участие на
представители на работници и служители в
обсъждането на въпроси на управлението на
предприятието само в предвидени в закона
случаи, а настоящият не е такъв. Разпоред-
бата не е в съответствие и с чл. 52, ал. 1 КТ,
който задължава работодателят да прегова-
ря с работниците и служителите, но при
сключване на колективния трудов договор, и
само по въпроси, неуредени с повелителни
разпоредби на закона. Алинея 5 на чл. 5 от
наредбата следва да бъде отменена на осно-
вание чл. 12, т. 4 ЗВАС.
По чл. 6
Текстът гласи: “Чл. 6. (1) При разделяне на
работния ден на две или три части (чл. 139, ал. 3
КТ) броят на прекъсванията, без обедната по-
чивка, не може да бъде повече от две за един
работен ден, а продължителността на всяко
прекъсване, с изключение на обедната почив-
ка, не може да бъде по-малка от 1 час.
(2) При разделяне на работния ден на части
не може да се нарушава минималната непре-
късната междудневна и седмична почивка.”
Алинея 1 на чл. 6 доразвива чл. 139, ал. 3
КТ. Същият е в защита на работниците и слу-
жителите в случаите, в които работодателят в
свой интерес би си позволил да разполага неог-
раничено с времето им.
Алинея 2 на чл. 6 е в съответствие с чл. 152
и 153 КТ—допълва, че и при разделяне на ра-
ботния ден на части важи същият принцип.
По чл. 7
Текстът гласи: “Съгласието за полагане на
нощен труд от майки с деца от 3- до 6-годишна
възраст, от майки, които се грижат за деца-инва-
лиди независимо от възрастта им, и от трудоуст-
роени работници и служители се дава в писмена
форма. Съгласието може да се оттегли писмено
най-късно 3 дни преди датата, от която работни-
кът и служителят искат да преустановят полага-
нето на нощен труд, освен при основателни при-
чини, които налагат това да стане веднага.”
Жалбоподателят възразява, че в КТ не е
предвидена писмена форма нито за съгласието,
нито за оттеглянето му за полагане на нощен
труд. Възражението е неоснователно.
В чл. 140, ал. 4, т. 3 и 4 КТ е постановена
забрана за полагане на нощен труд за лицата,
посочени в чл. 7 от наредбата. Удостоверяване-
то на съгласие за полагане на нощен труд, как-
то и оттеглянето му в писмен вид е в интерес и
на двете страни по трудовото правоотношение
именно поради забраната за полагането му.
Оттеглянето на съгласието в посочения 3-дне-
вен срок кореспондира с духа на чл. 140, ал. 4,
т. 3 и 4 КТ—след като работникът или служите-
лят има право да не даде съгласие за полагане на
нощен труд, ако го е дал, ще има право и да го
оттегли. Срокът от 3 дни за преустановяване на
даденото съгласие е в полза на работодателя.
По чл. 8
Текстът гласи: “Чл. 8. (Отм., ДВ, бр. 67/
1993 г., нов, бр. 54/2001 г.) (1) Удължаване на
работното време по чл. 136а КТ се извършва с
писмена заповед на работодателя за всеки от-
делен случай, издадена не по-късно от 3 работ-
ни дни преди датата на удължаването, като за
издадената заповед незабавно се уведомяват ра-
ботниците и служителите, за които тя се отна-
ся. В заповедта се определят началната и край-
ната дата на удължаването, звената и работни-
те места, за които тя се отнася.