Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 29

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  29  
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Георги Ангелов
по конституционно дело № 12/2018 г. 
1. По чл. 132, ал. 2, т. 2 от Административ-
нопроцесуалния кодекс (АПК)
а. Съгласно чл. 125, ал. 2 от Конституцията 
Върховният административен съд (ВАС) се 
произнася по спорове за законността на акто-
вете на Министерския съвет и на министрите. 
Per argumentum a fortiori тази подсъдност важи 
и за актовете на министър-председателя и на 
заместник министър-председателите. 
Оспореното изменение на чл. 132, ал. 2, 
т. 2 АПК, според което „в случаите, предви-
дени в закон“ тези административни актове 
се оспорват пред съответния (очевидно по 
правилата на местната подсъдност) адми-
нистративен съд, противоречат пряко на 
конституционната норма. Тя позволява със 
закон да се разширява, не и да се стеснява 
определената в нея подсъдност на ВАС. Ду-
мите „в случаите, предвидени в закон, както 
и“, според мен, трябваше да се обявят за 
противоконституционни. 
б. След оспореното изменение на съдебен 
контрол пред ВАС подлежат актовете на 
Министерския съвет, министър-председате-
ля, заместник министър-председателите и 
министрите, „издадени при упражняване на 
конституционните си (sic) правомощия по 
ръководство и осъществяване на държавното 
управление“. 
Разпоредбата инкорпорира отговора, даден 
с Тълкувателно решение № 8 от 2018 г. на 
Конституционния съд, на питането чл. 125, 
ал. 2 от Конституцията задължава ли Вър-
ховния административен съд да се произнася 
по спорове за законността на актовете на 
Министерския съвет и на министрите като 
първа инстанция.
Без да навлизам в подробна критика на 
решението от гледна точка на неговата допус-
тимост и по същество, струва ми се важно да 
се отбележи следното. Според заключаващите 
му мотиви от първоинстанционен съдебен 
контрол пред ВАС са изключени следните 
актове, издадени от Министерския съвет и от 
министрите: тези, които не са администра-
тивни, т. е. не са на власт и подчинение; тези, 
които, макар и да са административни, не 
засягат права, свободи или законни интереси 
на граждани и юридически лица; тези, които, 
макар че са административни и засягат права, 
свободи или законни интереси на граждани 
и юридически лица, са изключени изрично 
със закон от пряк съдебен контрол.
Във всички случаи изискването акто-
вете да са издадени при упражняване на 
„конституционно възложените им функции 
и правомощия“ (според решението) или на 
„конституционните си правомощия“ (според 
оспорената разпоредба) по ръководството и 
осъществяването на държавното управление 
е без всякакво значение както за качеството 
им на административни актове, така и за 
допустимостта на съдебния контрол върху 
тях. Достатъчно и за двете е, че са актове на 
власт и подчинение в сферата на изпълни-
телната власт.
Това изискване всъщност е за законоустано-
веност на дейността на държавните, включи-
телно на административните, органи – чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията и чл. 4, ал. 1 АПК. То 
не е, и не може да е, предварително условие за 
съдебната проверка, защото е част от самата 
нея. Първият въпрос, който съдът решава, е 
тъкмо този – съществува ли правомощието, 
т.е. компетентността, на органа да издаде 
властническото волеизявление – чл. 146, т. 1, 
респ. чл. 184 и чл. 196 АПК. 
Измененият чл. 132, ал. 2, т. 2, изр. 1 АПК, 
в противоречие с чл. 125, ал. 2, предл. 1 от 
Конституцията, изключва, но не и изрично, 
както изисква чл. 120, ал. 2 от нея, съдебния 
контрол за законност на актовете, издадени 
извън компетентността на издателя им. ВАС 
не може да ги обяви за нищожни като таки-
ва, защото на контрол подлежат само тези 
от тях, които са валидни. Нищожността им 
не може да се разкрие и чрез субсидиарния 
установителен иск по чл. 128, ал. 2 АПК. 
Той е неприложим, защото е налице редът за 
оспорването им като съществуващи админи-
стративни актове. 
По тези причини мисля, че разпоредбата в 
частта „при упражняване на конституционните 
си правомощия по ръководство и осъществя-
ване на държавното управление“ следваше да 
се обяви за противоконституционна.
2. По чл. 133, ал. 2, изр. 1 АПК
Разпоредбата противоречи на чл. 133, ал. 1, 
изр. 1 АПК. Според нея местната подсъдност 
при оспорванията на индивидуални админи-
стративни актове е по постоянния адрес или 
по седалището на оспорващия или оспорва-
щите („посочения в акта адресат, съответно 
адресати“, т. е. засегнатите от акта лица).
Обратно на това, чл. 133, ал. 2, изр. 1 АПК 
разпорежда, че когато посочените в акта ад-
ресати са повече от един (идентично с ал. 1) и 
са с различен постоянен адрес или седалище, 
но в рамките на един съдебен район (!), делата 
по ал. 1 (по оспорването на индивидуални 
административни актове) се разглеждат от 
административния съд в района на терито-
риалната структура на администрацията на 
органа, издал акта. (Неуредена изрично, за 
сметка на това, е хипотезата, в която оспор-
ващите („адресатите“) имат постоянни адреси 
или седалища в различни съдебни райони; 
тя попада „във всички останали случаи“ по 
чл. 133, ал. 2, изр. 2 АПК.)