Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  97
на възмездни медицински услуги на пазарен 
принцип“. Според доц. д-р Стойнев „участието 
им в договорни отношения с НЗОК не променя 
този факт – напротив, то подчертава публич­
ноправното значение на тяхната икономическа 
роля в системата на здравноосигурителните 
доставки“.
В правното мнение на д-р Мария Шаркова се 
поддържа, че оспорената разпоредба на чл. 55, 
ал. 2, т. 3б ЗЗО е противоконституционна по­
ради нарушаване на принципа на правовата 
държава. Във връзка с това се аргументира, че 
уредбата е неясна поради използвана „непре­
цизна законодателна техника“ – не е посочено 
до кои конкретни параметри на трудовите 
възнаграждения се отнасят изискванията, 
които трябва да се съдържат в националните 
рамкови договори (размер, начин на формира­
не, структура и др.). Така според нея уредбата 
създава „неопределеност в обхвата на тези 
изисквания, които ще се уредят с подзаконов 
нормативен акт, какъвто е НРД“. Същевре­
менно поддържа, че е налице неопределеност 
и относно това дали пояснението „в изпълне­
ние на договори с НЗОК“ се отнася до самите 
медицински специалисти, или до лечебните 
заведения за болнична помощ. Противоречието 
на оспорената разпоредба с конституционния 
принцип на правовата държава се обосновава 
и с това, че „с нея се създават изисквания за 
трудовите възнаграждения в отклонение от 
режима, предвиден в Кодекса на труда“, тъй 
като „трудовите правоотношения на работе­
щите в здравната система не са и не могат да 
бъдат обект на регулиране в ЗЗО, а в КТ“. По 
отношение на разпоредбата на чл. 55, ал. 2, 
т. 3в ЗЗО д-р Шаркова обосновава противоре­
чие както с принципа на правовата държава, 
така и с чл. 107 ДФЕС. Обръща внимание, че 
„лечебните заведения в страната са търговски 
дружества и същите са равнопоставени при 
сключване и изпълнение на договори с НЗОК, 
респ. заплащането на оказаната медицинска 
помощ както на държавните и общинските, 
така и на частните болници, се извършва по 
един и същ начин и при изпълнението на едни 
и същи условия“. Според нея „непрецизно фор­
мулираната разпоредба пречи да се установи 
кои лечебни заведения ще получават такова 
финансиране, за да се направи задълбочен 
анализ дали същите ще получат неоправдано 
предимство, или с посочената мярка се цели 
и ще се постигне единствено подобряване на 
достъпа до медицинска помощ, доколкото при 
липса на яснота какво означават „отдалечени“ 
или „труднодостъпни“ места тази методика на 
практика може да обхваща всяка една болница 
или нито една, или подбрани лечебни заведения 
по неясни критерии“. Като изразява съгласие, 
че държавата следва да предприеме мерки, за 
да осигури равен достъп до здравеопазване на 
всички граждани, д-р Шаркова заявява, че тези 
мерки „не следва да нарушават общностното 
законодателство“.
Втората група становища, представени от 
президента, министъра на здравеопазването, 
изпълняващия функцията на главен прокурор, 
Висшия адвокатски съвет, Българския лекарски 
съюз и Конфедерация „Защита на здравето“, 
намира искането за установяване на противо­
конституционност на оспорените разпоредби 
от ЗЗО за неоснователно.
В становището на президента се акцентира 
на необходимостта да се обезпечи конститу­
ционният стандарт за достъпна медицинска 
помощ, изискваща „както съобразяване с прин­
ципите на стопанска дейност, така и тяхното 
пропорционално ограничаване“. Посочва се, 
че предвидените в оспорената уредба мерки 
са „легитимни както от гледна точка на га­
рантиране конституционното право на здравно 
осигуряване, изразено в достъпната медицинска 
помощ, така и от гледна точка на позитивните 
ангажименти на държавата за осигуряване 
балансирано развитие на отделните райони“. 
В този смисъл тези мерки „са в съответствие с 
легитимната конституционна цел да подобряват 
достъпността на медицинската помощ“ и „не се 
отклоняват и от основни положения, изведени 
в актове на ЕС“.
Министърът на здравеопазването поставя 
в основата на становището си задължението 
на държавата да реализира признатото от 
Конституцията право на гражданите на здрав­
но осигуряване, гарантиращо им достъпна 
медицинска помощ, като обръща внимание, 
че определянето на вида система на здравно 
осигуряване се преценява от законодателя по 
съображения за целесъобразност в съответ­
ствие с конституционната уредба. Обръща 
внимание, че осигуряването на възнагражде­
ния за персонала е „идентично на осигуря­
ването на персонал изобщо“ и в този смисъл 
обезпечаването на необходимите средства за 
медицинския персонал в лечебните заведения 
за болнична помощ „гарантира осигуряването 
и достъпа до самите медицински дейности 
за здравноосигурените лица“. Акцентира на 
наложителността на „намесата с оглед гаран­
ции за осигуряване на персонал и достъп до 
услугите за районите, в които поради опре­
делени дадености (труднодостъпност и др.) 
той е труден за населението“, поради което 
„държавната намеса в такива случаи е по-ско­
ро задължително условие за обезпeчаване 
на здравните дейности, отколкото държавна 
помощ“. Според министъра на здравеопазва­
нето икономическата свобода не е абсолютна 
конституционна ценност и „тя отстъпва пред 
необходимостта да се осигури в условията на 
ограничен публичен ресурс постигането на 
приоритетната цел в здравеопазването – равен 
достъп до медицинска помощ, гарантиране на 
живота и закрила на здравето на гражданите. 
В този смисъл държавната интервенция в слу­
чая е не само конституционно търпима, но и 
обществено потребна и социално оправдана 
от легитимната цел на закона“.