Държавен вестник, бр. 97, 2009 г., стр. 9

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
туционния съд обаче е недопустимо заварени 
категории да бъдат преформатирани с помощта 
на критерии, които действащата към момента 
на въвеждането им Конституция не допуска. 
Промяната в обстоятелствата не може да бъде 
оправдание за „обогатяването“ на една и без 
това рестриктивна политика с недопустими 
от Конституцията рестрикции. Член 6, ал. 2 
от Конституцията не допуска ограничения на 
правата на основание имуществено състояние 
на гражданите. Имущественото състояние на 
гражданите не може да бъде основание за 
диференциация в правното регулиране, вкл. 
по отношение придобити права. Така че за­
конодателят, когато създава правна уредба, 
чиято задача е да ликвидира едно заварено 
положение, справедливо ще бъде да отчита 
промените в обстановката, но не трябва да го 
прави с помощта на критерии, които Консти­
туцията не приема. 
Текстът на чл. 2, ал. 1, т. 4 ЗУПГМЖСВ 
не е съществувал в първоначалния текст на 
приетия през 1991 г. закон. Той се появява 
за първи път с измененията и допълненията 
в ЗУПГМЖСВ през 1992 г. Оттогава досега 
съдържанието му остава едно и също, а из­
менения в него засягат единствено числото, 
което изразява стойността на притежаваното 
от вложителя имущество, и въпроса на каква 
база то да се изчислява.
Конституционният съд не споделя довода, 
че чл. 2, ал. 1 ЗУПГМЖСВ противоречи на 
чл. 17, ал. 5 от Конституцията. ЗУПГМЖСВ 
се занимава с финансовото компенсиране на 
определени граждани, притежаващи жилищ­
но-спестовни влогове, които представляват 
вземания. Както логическото, така и системати­
ческото тълкуване на чл. 17 от Конституцията 
недвусмислено посочват, че когато говори за 
„собственост“, той има предвид вещно право, 
а не въобще „имущество“ или „собственост в 
широк смисъл“, както се поддържа в някои 
решения на Конституционния съд, за да може 
текстът да обхване и вземанията (Решение № 7 
от 2001 г. по к.д. № 1 от 2001 г.; Решение № 17 
от 1999 г. по к.д. № 14 от 1999 г.), търговското 
предприятие (Решение № 3 от 2000 г. по к.д. 
№ 3 от 2000 г.), капитала на търговско друже­
ство (Решение № 11 от 2001 г. по к.д. № 18 
от 2000 г.), правото на зачитане на личната 
тайна в стопанската сфера (Решение № 18 от 
1997 г. по к.д. № 12 от 1997 г.). В тези реше­
ния на практика като даденост се приема едно 
разширително тълкуване на понятието „право 
на собственост“, като се смесват правото на 
собственост и основното конституционно право 
на собственост, което формира материалните 
основи на съществуване на индивида. По такъв 
начин в тях подменя имущественото право със 
субективното право в публично-правната сфера.
Конституционният съд разглежда жилищните 
компенсаторни записи като непарични платежни 
средства (Решение № 7 от 2002 г. по к.д. № 10 
от 2002 г.). В действащото законодателство, по-
специално ЗСКИ, не се съдържат аргументи, 
които да му дадат основание той да приеме 
тезата, която се поддържа в искането, че те са 
ценни книжа. Уредбата преди отмяната на § 9 
от заключителните разпоредби на ЗИДЗУПГМ­
ЖСВ също не дава основание за такъв извод.
2. Главният прокурор иска да бъде обявен за 
противоконституционен § 7, т. 1 ЗИДЗУПГМЖСВ 
в частта му относно чл. 7, ал. 3 ЗУПГМЖСВ. 
Всъщност предмет на искането е чл.7, ал.3 
ЗУПГМЖСВ, тъй като § 7, т. 1 ЗИДЗУПГМЖСВ 
няма самостоятелно значение (Решение № 6 
от 2008 г. по к.д. № 5 от 2008 г.). Този текст 
разпорежда, че парични компенсации могат да 
се ползват само от гражданите, притежаващи 
жилищно-спестовни влогове към 31 декември 
1990 г., които са придобили или започнали 
изграждане на жилища след 3 август 1992 г. 
Според главния прокурор той е противоконсти­
туционен, защото не третира еднакво всички 
граждани, притежаващи жилищно-спестовни 
влогове. Датата съвпада с влизането в сила 
на първото изменение на ЗУПГМЖСВ през 
1992 г. Разпоредбата на чл. 7, ал. 3 ЗУПГМЖСВ 
всъщност възстановява § 9 от заключителните 
разпоредби на ЗИДЗУПГМЖСВ (ДВ, бр. 62 от 
1992 г.), който е придобил след изменението 
през 2000 г. съвсем друг смисъл. Няма съмне­
ние, че когато съществуването на едно право 
се обвърже със срок, след това този срок се 
отмени и отново възстанови, се създава обър­
кване и страда правната сигурност.
Но има и друго. ЗУПГМЖСВ още при 
приемането си през 1991 г. – той е обнародван 
на 4 октомври, определя, че право на финан­
сова компенсация имат гражданите, които 
притежават жилищно-спестовни влогове към 
31 декември 1990 г. Сам законодателят след 
това, когато изменя закона през 1992 г., внася 
допълнителни изисквания за получаване на 
финансова компенсация, обвързвайки я с да­
тата на влизане в сила на ЗИД на Закона за 
уреждане на жилищните въпроси на граждани 
с многогодишни жилищно-спестовни влогове, 
каквото е било тогава неговото наименование. 
Промените в закона обаче не са от такъв ха­
рактер, че да променят неговата философия и 
да изключат онази група граждани, които са 
притежавали жилищно-спестовен влог към 31 
декември 1990 г. и са започнали изграждането 
на своите жилища преди 3 август 1992 г. 
Обвързването на правото на финансова 
компенсация с придобиването или започване 
изграждането на жилище след 3 август 1992 г. 
не може да бъде оправдано и с късното при­
емане на правилника за прилагане на закона.