Държавен вестник, бр. 39, 2011 г., стр. 26

СТР.  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  39
само за една част от тази политика“, т.е. на 
основание „конкретен повод“ (чл. 112, ал. 1 от 
Конституцията). Така според Конституционния 
съд основанието „цялостна политика“ поглъща 
основанието „конкретен повод“.
Възприетото от Конституционния съд тъл-
куване постига своеобразен конституционен 
баланс. От една страна – гарантирана от 
Конституцията възможност за Министерския 
съвет при отхвърлено искане за гласуване вот 
на недоверие да функционира необезпокояван 
от нови искания за недоверие на същото ос-
нование в следващите шест месеца. От дру-
га – гарантирано зачитане на върховенството 
на Конституцията и установената форма на 
държавно управление, при която цялостната 
дейност на Министерския съвет се осъщест-
вява в съответствие с Конституцията. Затова 
и всяко нарушение на Конституцията може да 
бъде основание за гласуване на недоверие без 
ограничение по време. С оглед на настоящото 
конституционно дело е от съществено значение 
възприетото вече в цитираното решение тълку-
ване, че дори когато има отхвърлено искане за 
недоверие на някои от основанията по чл. 112 
от Конституцията, ново искане за недоверие е 
допустимо и в рамките на шестмесечния срок 
по чл. 89, ал. 3, но само ако посоченото в него 
основание е нарушение на Конституцията от 
страна на правителството. 
В контекста на конституционно установена-
та парламентарна форма на управление вотът 
на недоверие е средство за осъществяване на 
парламентарен контрол и търсене на полити-
ческа отговорност, предоставено в ръцете на 
опозицията, на парламентарното малцинство 
или дори само на част от него (най-малко 
една пета от народните представители). В 
съвременния парламентаризъм политическата 
отговорност на правителството не се свежда 
само до възможността да бъдат прекратени 
неговите правомощия при загуба на полити-
ческата подкрепа от мнозинството депутати в 
законодателния орган. Този конституционен 
институт е не само инструмент за проверка на 
парламентарното доверие към правителството 
и евентуалното му сваляне от власт. Внесеното 
от опозицията искане за вот на недоверие е 
и възможност по парламентарен път да бъдат 
поставени на широко обществено внимание 
съществени проблеми в управлението и по-
литиката на управляващото мнозинство. Този 
акт на опозиционното малцинство е насочен 
към формиране на определени обществени 
нагласи и политически оценки, като бъдат де-
батирани обстоятелства, обществени процеси, 
политически действия и управленски решения 
на правителството. В този смисъл устойчива 
парламентарна практика е опозицията да внася 
вот на недоверие, дори и когато Министерски-
ят съвет се ползва с подкрепата на стабилно 
мнозинство. Въпреки предварителната яснота, 
че трудно може да се стигне до крайната по-
следица от реализирането на политическата 
отговорност – прекратяване правомощията на 
Министерския съвет, дебатите по вота на не-
доверие служат като средство за упражняване 
на тъй нареченото право на опозиция, каквото 
имат политическите малцинства в демокра-
тичните държави. Те са и важен инструмент 
за осъществяване на парламентарния контрол. 
В същото време, за да се предпази консти-
туционната система от политическа дестаби-
лизация и блокиране дейността на изпълни-
телната власт като следствие от злоупотреба 
с правото на опозицията да внася искане за 
вот на недоверие, Конституцията създава и 
редица защитни механизми и гаранции в под-
крепа на Министерския съвет. Тук се включва 
конституционната уредба на вота на недоверие 
(чл. 89 от Конституцията), която предвижда 
абсолютно мнозинство за гласуване на искания 
вот (повече от половината от общия брой на 
народните представители). Най-съществена-
та гаранция в тази насока е забраната да се 
инициира нова процедура за вот на недоверие 
на същото основание през следващите шест 
месеца след отхвърлянето на предложение за 
недоверие, дори вносителите на искането да са 
различни. В случай че бъде отхвърлено иска-
не на опозицията да се гласува недоверие по 
цялостната политика на Министерския съвет 
или на министър-председателя, в шестмесеч-
ния предпазен срок въобще не може да бъде 
внасян нов вот на недоверие с изключение за 
претендирано нарушение на Конституцията от 
страна на Министерския съвет (Решение № 13 
от 1992 г. по к.д. № 27 от 1992 г.). 
Вотът на доверие е самостоятелен конститу-
ционен институт със своя собствена юридическа 
и политическа роля. Сходството му с института 
на вота на недоверие, що се отнася до иден-
тичността на конституционните основания, не 
може да обоснове тяхното приравняване. Вотът 
на доверие е въведен от конституционния зако-
нодател като средство, упражнявано в интерес 
на правителството, чиято цел е да консолидира 
и препотвърди парламентарното доверие към 
неговата политика в ситуация на разколебаване 
на управляващото мнозинство, на обществено 
напрежение или преструктуриране на поли-
тическото пространство, при необходимост 
от съществено отклонение от първоначално 
заявените политическа програма и управлен-
ски приоритети, както и при наличие на други 
обстоятелства, които изискват споделяне на 
политическата отговорност за важни решения 
и недвусмислено заявяване на парламентарната 
подкрепа за тяхната реализация. При положение, 
че внасянето от парламентарната опозиция на