Държавен вестник, бр. 81, 2010 г., стр. 11

БРОЙ  81	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
Конституционният съд обаче не е компе­
тентен да преценява съответствието на закон 
със закон, вкл. на разпоредбите, които съста­
вят корпуса на един и същи закон. От друга 
страна, важно е да се отбележи, че правото 
е изградило собствен способ за преодолява­
не на неяснотите и противоречията и това е 
институтът на тълкуването. Когато правната 
разпоредба е неясна, нейното точно съдържа­
ние трябва да се изясни, а противоречията 
да се преодолеят чрез прилагането на някои 
от установените способи за тълкуване и ре­
зултатите, до които то води (чл. 45 и сл. от 
Закона за нормативните актове). Точно това 
прави и Конституционният съд, когато тълкува 
Конституцията (чл. 149, ал. 1, т. 1). Ето защо 
не е правилно да се поддържа, че неяснота 
или вътрешно противоречие на текстове от 
даден закон per se автоматически го прави 
неконституционен на основание нарушаване 
принципа на правовата държава. Необходимо 
е неяснотата или противоречието в него да е 
достатъчно сериозно, било като поставя под 
съмнение годността му да регулира общест­
вените отношения, които той е призван да 
уреди, или пък да съдържа взаимоизключваща 
се правна уредба.
Правната техника на Закона за развитието 
на академичния състав в Република Бълга­
рия не е прецизна. Проблемите са не само 
в използваната терминология и начина на 
формулиране на текстовете, но и в стремеж 
уредбата да е по-обобщаваща и който стремеж 
не е намерил адекватен израз в закона. Член 
17, чл. 18, ал. 3, чл. 24, ал. 2, чл. 29 ЗРАСРБ 
смесват правни понятия или те се използват 
неудачно. 
Искането настоява да се обяви за проти­
воконституционен чл. 17 ЗРАСРБ. Подобен 
текст е нов за нашето законодателство. Той 
предвижда, че заемането на академична 
длъжност „асистент“ може да става въз ос­
нова на трудов договор. Така се ликвидира 
установената от дълго време практика асис­
тентите да се избират с конкурс. Право на 
законодателя е да прецени кое решение е 
най-доброто. Тази преценка не подлежи на 
конституционен контрол. От друга страна, 
текстът не е формулиран като императив, а 
визира възможност. 
Колкото до изискването на чл. 17 ЗРАСРБ 
този трудов договор да бъде срочен в откло­
нение на правилото на чл. 15, ал. 2 ЗРАСРБ 
и как той ще се впише в общата уредба на 
срочните трудови договори по Кодекса на 
труда, вкл. за срока му, Конституционният съд 
не може да се произнесе, защото не следи за 
съответствието на закон с друг закон.
Конституционният съд приема, че е не­
основателно и искането за обявяване за проти­
воконституционен и чл. 18, ал. 1 ЗРАСРБ. Той 
въвежда изискването академичната длъжност 
„главен асистент“ да се заема само от лице с 
научна степен „доктор“. Законът счита подобно 
решение за нужно и съответно го установява.
8. Законът в чл. 18, ал. 1 застава на пози­
цията, че за да може дадено лице да заеме 
академичната длъжност „главен асистент“, то 
трябва да е придобило научната степен „док­
тор“. В същото време в ал. 2 на чл. 18 ЗРАСРБ 
предоставя на „медицинските университети 
или факултети и университетските болници, 
във висшите училища по изкуства и спорт или 
факултети, във военните училища, както и 
във висшите училища на Министерството на 
вътрешните работи“ правото на преценка и 
възможност да дерогират в приеманите от тях 
правилници споменатото изискване. Подобен 
подход създава в полза на определени висши 
училища привилегията да преценяват дали да 
възприемат изискване, което атакуваният за­
кон поставя към останалите. Условията, които 
се поставят към заемането на академичната 
длъжност „главен асистент“, са различни и се 
определят различно в два текста на закона. 
В единия случай той императивно установя­
ва задължително изискване за заемането на 
академичната длъжност „главен асистент“, а в 
другия по усмотрение, без да стъпи на някак­
ви указани от закона критерии, се признава 
правото да се дерогира правилото. Законът 
възприема различен подход към еднакви 
случаи, а именно условията за заемане на 
една и съща академична длъжност във висше 
училище или научна организация. 
Мотивът, че изключението по чл. 18, ал. 2 
ЗРАСРБ се налага предвид необходимостта 
преподавателският състав в изброените в 
него висши училища да притежава висока 
професионална квалификация и опит, както 
и с оглед спецификата на преподаването, не 
може да бъде приета, защото смисълът придо­
биването на образователната и научна степен 
„доктор“ е тъкмо израз на по-висока степен 
на квалификация във всяка една сфера на 
науката и образованието. Наистина в някои 
висши училища преподавателите се занимават 
извън научната и преподавателската и с друга 
дейност. Ако спецификата на предмета на 
дейност е основание за установяване на осо­
бен режим за заемане на академично звание, 
това в еднаква степен би следвало да важи за 
заемането на всички академични длъжности, 
а не само за някои. Достатъчно е, че атаку­
ваният закон дава възможността да се заеме 
академично звание във висшите училища по 
изкуствата и спорта въз основа на специфични 
творчески и спортни постижения. Различието 
в правния режим тук се налага, доколкото в 
тях акцентът се поставя върху развитието на 
художествено-творческите и спортните способ­
ности и нуждата те да се предадат на други. 
На следващо място спецификата на научното 
направление не може да бъде основание за 
дерогиране на правилото, че академичната 
длъжност „главен асистент“ може да се заема