Държавен вестник, бр. 97, 2009 г., стр. 7

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
Неоснователно е и искането за отмяна на § 10 и 
12 ЗИДЗУПГМЖСВ, тъй като преобразуваните 
спестовни числа в жилищни компенсаторни 
записи не представляват ценни книжа. Спо­
ред Националния компенсаторен фонд обаче 
искането на главния прокурор за отмяна на 
§ 11, ал. 3 ЗИДЗУПГМЖСВ е основателно, 
защото определеният в него петгодишен срок 
е твърде кратък за изплащането на финансови 
компенсации, предвид недостатъчните средства, 
отпускани от държавния бюджет.
Омбудсманът на Република България под­
крепя искането на главния прокурор. Съобра­
жението му е, че някои граждани – титуляри 
на жилищно-спестовни влогове, са лишени от 
право на компенсация и това противоречи на 
чл. 4, ал. 1 от Конституцията. Недопустимо 
е според чл. 4, ал. 1 и чл. 17, ал. 5 от Кон­
ституцията да се отнемат и ценни книжа на 
гражданите.
Сдружението на притежателите на компен­
саторни инструменти също подкрепя искането 
на главния прокурор и възприема неговите 
аргументи. Член 2 ЗУПГМЖСВ и § 7, ал. 1 и 
§ 11, ал. 3 ЗИДЗУПГМЖСВ лишават гражда­
ните от обезщетение, нещо, което е недопус­
тимо в правовата държава. Параграф 10 и 12 
ЗИДЗУПГМЖСВ отнемат придобити права 
на гражданите.
Конституционният съд, след като обсъди 
доводите, изложени в искането и в постъпи­
лите по делото писмени становища, за да се 
произнесе, взе предвид следното:
1. В чл. 2 ЗУПГМЖСВ законодателят е 
преценил, че за да могат гражданите, които 
са открили към 31 декември 1990 г. жилищ­
но-спестовни влогове, да получат финансова 
компенсация по този закон за натрупаните от 
тях спестовни числа, трябва да отговарят на 
определени изисквания. Според главния проку­
рор, като е въвел тези условия, законодателят 
третира неравно гражданите с жилищно-спес­
товни влогове и така е нарушил чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията. Този текст обявява Република 
България за правова държава. Очевидно ис­
кането поставя въпроса за необходимостта 
законодателната власт да се съобразява с прин­
ципа за правовата държава, но не толкова по 
отношение начина на приемане на законите, 
колкото относно допустимите параметри и 
съдържанието на възприеманите законодател­
ни положения, вкл. и с оглед възможността 
да се установяват определени нормативни 
изисквания във връзка с придобиването или 
изгубването на права.
Принципът за правовата държава несъмнено 
детерминира и пряко засяга упражняването на 
публичната власт от всички държавни органи. 
Той обвързва и законодателя при осъществя­
ването на неговата дейност (Решение № 17 
от 1999 г. по к.д. № 14 от 1999 г.), в т.ч. и с 
оглед решенията, които взема, да се съобразява 
с определени принципи и правила. В сферата 
на законодателната дейност принципът на 
правовата държава се проявява като изискване 
към действащите закони не само и не толкова 
с оглед процедурата на приемане и външното 
им оформяне, но и от гледна точка на тяхното 
съдържание и мястото им в правната система. 
Целта е тя да се ръководи не от случайния 
фактор и силата на властта, а от духа и разпо­
редбите на Конституцията. 
По-главните елементи на зависимостта на 
законодателя от принципа на правовата дър­
жава изрично са посочени в Конституцията. 
Всяко едно законодателно разрешение както 
от гледна точка на процедурата на неговото 
приемане, така и на неговото съдържание не 
бива да влиза в противоречие с принципите и 
отделните разпоредби на Конституцията (чл. 5, 
ал. 1 от Конституцията). По-нататък, недопус­
тимо е ретроактивното действие на наказател­
ния закон (чл. 5, ал. 3 от Конституцията), а 
както е приел Конституционният съд – и на 
данъчните закони (Решение № 9 от 1996 г. 
по к.д. № 9 от 1996 г.). Други елементи на 
принципа на правовата държава по отношение 
законодателната дейност са задължението да се 
публикуват нормативните актове и правилото 
за vacatio legis (чл. 5, ал. 5 от Конституцията), 
равенството на гражданите пред закона (чл. 6 
от Конституцията), резервата на Конституцията 
дадена материя да може да бъде уредена само 
със закон, да бъде стриктно спазвана (Решение 
№ 6 от 2002 г. по к.д. № 9 от 2002 г.). 
Конституцията, разбира се, не дава из­
черпателен и системно подреден каталог на 
различните аспекти, по които законодателната 
дейност трябва да се осъществява в правовата 
държава. Те обаче могат да бъдат извлечени 
от логиката и системата на началата, на кои­
то Конституцията се основава. Принципът на 
правовата държава изисква от законодателя 
да бъде последователен и предвидим, да не 
допуска създаването на взаимноизключваща се 
правна уредба (Решение № 5 от 2000 г. по к.д. 
№ 4 от 2000 г.; Решение № 9 от 1994 г. по к.д. 
№ 11 от 1994 г.). Приеманите от него закони е 
необходимо да гарантират правната сигурност, в 
т.ч. като се зачитат придобитите от гражданите 
и юридическите лица съгласно закона права 
и да не ги променя в полза на държавата и 
във вреда на гражданите и юридическите лица 
(Решение № 7 от 2001 г. по к.д. № 1 от 2001 г.). 
При съставянето на законите в правовата дър­
жава законодателят трябва да търси решения, 
които да задоволяват справедливия интерес (вж. 
Преамбюла на Конституцията и Решение № 1 
от 2005 г. по к.д. № 8 от 2004 г.) в рамките 
на модела, който Конституцията задава, а не