Държавен вестник, бр. 35, 2002 г., стр. 20

С Т Р .  20
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  35
допустим за всички актове на администрация-
та, включително  предложенията, независимо
дали последните могат да бъдат определени като
“административни актове”.
Впрочем в съвременното европейско право
е безспорно, че актовете на администрацията
не са всички и непременно административни
актове (Chapus, R., Droit administratif gйnйral, tome
1, 11e йdition, Montchrestien, Paris, 1997, p.479).
9. Конституцията допуска изключения
Несъмнено спецификата на управленска-
та дейност, както и на дейността на други
органи на държавна власт налага в някои слу-
чаи изключването на определени категории
актове от съдебен контрол. В българското ад-
министративно право тази възможност про-
изтича от самата редакция на чл. 120, ал. 1 от
Конституцията. Употребена е нечленуваната
форма “актове”, което дава възможност по
законодателен път да бъдат изключени ня-
кои от тях. В този смисъл са и разпоредбите
на чл. 34 ЗАП и чл. 7 ЗВАС.
10. Върховният административен съд е ком-
петентен да тълкува и прилага закона
10.1. Законодателят определя кръга на об-
жалваемите актове. В този смисъл следва да се
тълкува и чл. 125, ал. 2 от Конституцията. Спо-
ред него “Върховният административен съд се
произнася по спорове за законността на акто-
вете на Министерския съвет и на министрите,
както и на други актове, посочени в закона”.
Нека напомня, както личи от чл. 120, ал. 1 от
Конституцията, не всички актове на Министер-
ския съвет подлежат на съдебен контрол. Кон-
ституцията изрично делегира на законодателя
да определи кои актове на Министерския съвет
и кои “други актове” са подсъдни на Върховния
административен съд. Доколкото компетент-
ността е предоставена на последния, единстве-
но той може да определи дали и кога предложе-
нията по чл. 98, т. 6, чл. 100, ал. 2 и чл. 129, ал. 2
от Конституцията подлежат на съдебен конт-
рол. В рамките на действащото законодателст-
во (чл. 5, т. 1 и 2 ЗВАС: “Върховният админис-
тративен съд разглежда жалби и протести сре-
щу актове на Министерския съвет”, съответно
“жалби и протести срещу решения на Висшия
съдебен съвет”, виж и чл. 34, ал. 1 и чл. 92, ал. 2
ЗСВ) само административният съд може да
прецени обхвата на законовите норми.
10.2. Обхватът на изключенията подлежи на
тълкуване. Този подход се обуславя от много-
образието и спецификата на издаваните актове
и предполага предоставянето на по-широка
дискреция на правоприлагащите органи в кон-
кретизирането на нормите. Например езикът
на чл. 7, т. 2 ЗВАС, според който “не подлежат
на разглеждане от Върховния администрати-
вен съд актове, с които се осъществява външна-
та политика, отбраната и сигурността на стра-
ната” (сравни с чл. 34, т. 1 ЗАП—“актове, свър-
зани непосредствено с отбраната и сигурността
на страната”), предоставя доста широки грани-
ци на преценка на съда. Само той е компетен-
тен да реши кои актове следва да бъдат изклю-
чени от съдебно обжалване, като това важи и за
предложенията по чл. 98, т. 6 и чл. 100, ал. 2 от
Конституцията.
10.3. Наличието на правен интерес се реша-
ва от съда. Единствено ВАС е компетентен да
прецени дали и кога е налице правен интерес от
обжалването на акта. Доколко възприетата от
него практика (виж например опр. 1552-1999-
ВАС, 5-чл. състав, Административно правосъ-
дие, 1999, 2, с. 103) може да бъде отнесена към
предложението по чл. 129, ал. 2 от Конституци-
ята или променена е изцяло негов въпрос, кой-
то той решава самостоятелно.
11. За конституционното разпределяне на
компетенции
11.1. Компетентността на ВАС е конститу-
ционно установена. Трябва да се има предвид,
че компетентността на ВАС да се произнася
за законността на актовете на Министерския
съвет и на други актове, посочени в закона, е
конституционно установена—чл. 125, ал. 2 от
Конституцията. Адресат на нормата е Върхов-
ният административен съд, а препращането
към “актове, посочени в закона” показва, че
разширяването или стесняването на кръга на
неговата компетентност е предоставено на за-
конодателя.
11.2. Конституционният съд следва да се са-
моограничава при тълкуването на чл. 125, ал. 2
от Конституцията. Недопустимо е той да огра-
ничава конституционно установената компетен-
тност на ВАС, като изключва по тълкувателен
път едни или други актове от съдебен контрол.
Това право не му е дадено от Конституцията.
По мое мнение от материалноправна гледна
точка Конституционният съд е пазител на прин-
ципа за всеобхватност на съдебния контрол
срещу необоснована активност на законодате-
ля—творец на изключенията. Духът на консти-
туционното правосъдие трябва да е насочен към
все по-широк обхват на съдебния контрол над
актове на администрацията в съответствие с
принципа на правовата държава.
11.3. Компетентността на Конституционния
съд е само за конституционосъобразност. От
процесуалноправна гледна точка Конституци-
онният съд разполага със своя, сравнително ясно
очертана компетентност по чл. 149 от Консти-
туцията. Тази компетентност по отношение на
различни категории актове поначало е ограни-
чена единствено до проверка на тяхната конс-
титуционосъобразност, но не и до тяхната за-
коносъобразност. Това личи от категоричната
разпоредба на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституци-
ята: Конституционният съд се произнася по
“искане за установяване на противоконститу-
ционност на законите и на другите актове на
Народното събрание, както и на актовете на
президента”.