Държавен вестник, бр. 98, 2019 г., стр. 48

СТР.  48	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  98
кащи принудително отчуждаване на частна 
собственост в името на друг конституционно 
защитен публичен интерес, какъвто е нуж-
дата от изграждане на обекти – публична 
собственост на държавата. Сред тези обекти 
по силата на чл. 205 от ЗУТ попадат както 
националните обекти по § 1 от ДР на ЗДС, 
така и обектите с национално значение по 
смисъла на § 5, т. 62 от ДР на ЗУТ, стига да 
са предвидени за изграждане с влязъл в сила 
подробен устройствен план, който подлежи 
на самостоятелно оспорване по съдебен ред. 
Допусканото от Конституцията, Закона за 
държавната собственост и Закона за устрой-
ство на територията принудително отчужда-
ване на частна собственост за изграждане на 
обекти с национално значение представлява 
ограничение на правото на собственост. Това 
ограничение е обществено оправдано и про-
порционално, тъй като срещу отнемането на 
собствеността собствениците на отчуждени 
имоти получават предварително изплатено 
съответстващо обезщетение, а отчуждаването 
се осъществява само за публични нужди, които 
не могат да бъдат задоволени по друг начин, 
като за спазването на тези предпоставки е 
предвиден съдебен контрол.
Разпоредбата на чл. 39б, ал. 1, т. 1 от ЗДС, 
с която се допуска предварително изпълнение 
на акта за отчуждаване, в частта на оспорения 
израз „обект с национално значение по смисъла 
на Закона за устройство на територията“ на 
още по-силно основание не е непропорцио-
нална. Гаранция за това, че ограничението 
на правото на частна собственост при пред-
варителното изпълнение на акта за отчуж-
даване е пропорционално и предвидимо, са 
създадените от законодателя предпоставки за 
неговото допускане при изрично посочените 
основания и от независим съд, съблюдаващ 
спазването им. Предварителното изпълнение 
на акта за отчуждаване се допуска срещу 
предварително внесено обезщетение по сметка 
на правоимащите собственици, както и па-
рична гаранция в размер на 1/3 от внесеното 
обезщетение, която служи за изплащане на 
евентуално увеличения от съда размер на 
обезщетението и за покриване на евентуални 
претенции за обезщетението за пропуснати 
ползи и за вредите върху имота, причинени 
от това предварително изпълнение – чл. 39б, 
ал. 1, т. 1, 2 и 3, ал. 2, 3, 5, 7 и 12 от ЗДС. С 
тази уредба на предварителното изпълнение 
на акта за отчуждаване по чл. 39б, ал. 1, т. 1 
от ЗДС, вкл. и с израза „обект с национално 
значение по смисъла на Закона за устрой-
ство на територията“, е спазен принципът на 
правовата държава за гарантиране на правна 
сигурност, предвидимост и пропорционал-
ност, поради което липсва противоконсти-
туционност на това основание. Правото на 
собственост, гарантирано от Основния закон, 
не е абсолютно в конституционния смисъл 
на понятието, като Конституцията допуска 
ограничаването на това право. Частично 
оспореното от президента предварително из-
пълнение на акта за отчуждаване на частна 
собственост не е конституционно нетърпимо 
предвид гарантираното оспорване пред съд 
както на отчуждаването, така и на размера 
на обезщетението.
Не е основателно и направеното от прези-
дента искане за установяване на несъответ-
ствие на чл. 39б, ал. 1, т. 1 в частта „обект с 
национално значение по смисъла на Закона за 
устройство на територията“ с чл. 1, изр. второ 
от Протокол № 1 към КЗПЧОС и с чл. 17, 
§ 2 от Всеобщата декларация за правата на 
човека от 10 декември 1948 г. Двата текста, 
на които вносителят се позовава, касаят 
мирното ползване на частната собственост и 
това, че никой не може да бъде произволно 
лишаван от своята собственост. Както беше 
посочено по-горе, оспорената разпоредба 
на чл. 39б, ал. 1, т. 1 от ЗДС в частта „или 
обект с национално значение по смисъла 
на Закона за устройство на територията“ 
не урежда принудителното отчуждаване на 
частна собственост, а предвижда само предва-
рително изпълнение на вече издадения акт за 
отчуждаване, което се допуска от независим 
съд при установени в закон изисквания, едно 
от които е конституционното изискване за 
предварително и равностойно обезщетение 
на собственика на имота.
Разпоредбата на чл. 1 от Протокол № 1 
към КЗПЧОС съдържа три отделни правила, 
първото от които формулира принципа за 
необезпокоявано ползване на собствеността. 
Второто правило, на което се позовава прези-
дентът в искането си, се отнася до лишаването 
от собственост и го подчинява на определени 
условия. Третото правило установява правото 
на държавите да приемат закони, каквито 
считат за необходими за осъществяването на 
контрол върху ползването на собствеността 
в съответствие с общия интерес.
В практиката си Европейският съд по пра-
вата на човека приема, че държавите имат 
право на суверенна преценка при приемане 
на вътрешното си законодателство, отнася-
що се до регламентиране на условията, при 
които може да бъде предвидено лишаването 
от собственост в обществен интерес. В тези 
случаи Съдът признава на държавите правото 
да приемат закони, с които се ограничават 
права на граждани в интерес на общество-
то, без да има право да се произнася дали 
съответните законодателни разпоредби са 
най-доброто разрешение (в този смисъл Реше-
ние от 23.03.1999 г. по делото „Ceskomoravska 
myslivecka jednota срещу Чехия“; Решение 
от 19.12.1989 г. по делото „Мелахер и други 
срещу Австрия“; Решение от 21.02.1986 г. по 
делото „Джеймс и други срещу Обединеното 
кралство“ и др.). Съдът приема също така, че