Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 15

БРОЙ  79	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
стъпало на човешкото достойнство, може да 
бъде наказан със средствата на наказателна-
та репресия. В едно демократично общество 
„борбата с просията“ не би следвало да се 
провежда с наказания, а със социална поли-
тика. Според предоставилите правни мнения 
и становища се налага категоричен извод за 
това защо все още не е предложено просията 
да бъде декриминализирана, тъй като не е ясно 
кои правно значими защитени обществени 
интереси налагат да бъде инкриминирана, 
но тя de lege lata е престъпление, вероятно в 
резултат на „историческа инерция“. 
В решението по делото „Lаcatus срещу 
Швейцария“ се изразяват съмнения, че кри-
минализирането на жертвите на принудителна 
просия е ефективна мярка срещу това социално 
явление. В това решение Съдът се позовава 
на извършен за целите на конкретното съдеб-
но производство сравнителноправен анализ 
на законодателството, прието от държави-
те – членки на Съвета на Европа, относно 
социалното явление „просия“. Проучването 
обхваща 38 посочени държави и България не 
е измежду тях, като в девет от тези 38 дър-
жави членки просията не е забранена като 
такава, в останалите 29 държави е забранена 
или ограничена по най-различни начини – на 
национално или само на местно равнище, 
или по критерий – инвазивна (агресивна) 
или пасивна. От 18 държави членки, които 
са регламентирали просията на национално 
равнище, 6 са забранили само агресивните или 
натрапчивите форми на просия, а 7 са огра-
ничили обхвата на забраната по друг начин. 
Констатирано е, че в държавите членки има 
различни правила за просията, като някои 
държави са избрали обща забрана на цялата 
им територия, а други – само в определени 
общини. В раздел „В“, т. 27 от цитираното ре-
шение се съдържа и позоваване на решение от 
30.06.2012 г. (G 155/10-9) на Конституционния 
съд на Австрия, който е разгледал въпроса 
за конституционосъобразността на Закона 
за териториалната сигурност на Залцбург, 
забраняващ просията на обществен път. В 
чл. 29, § 1 от посочения закон се забранява, 
наред с другото, да се искат пари от непознати 
лица на обществения път и по този начин се 
забранява на всяко лице на обществения път 
да привлича вниманието към бедственото си 
положение (даден е пример с просяк, седящ 
на улицата и призоваващ към щедрост ми-
нувачите или държащ табела) или да моли 
за помощ устно по неагресивен и дискретен 
начин. Конституционният съд на Австрия 
приема в своята практика, че подобен призив 
към солидарността и финансовата щедрост на 
другите е защитен от чл. 10, § 1 от Конвен-
цията и правната разпоредба в националния 
закон, която го забранява, нарушава правото, 
защитено от чл. 10, § 1, на свобода на общу-
ване на всяко лице, което желае на публично 
място да поиска помощта на други хора по 
гореописания начин. Според този Конститу-
ционен съд всяка намеса в свободата на изра-
зяване трябва да бъде предвидена в закона, да 
преследва една или повече легитимни цели, 
посочени в чл. 8, § 2 от Конвенцията, и да е 
необходима в едно демократично общество 
за постигане на тези цели. Обосноваването 
на легитимността на мярката с необходимост 
от поддържане на реда и защита правата 
на другите според Конституционния съд на 
Австрия не е достатъчно, за да легитимира 
забрана на пасивните форми на просия, т.е. 
на обикновеното искане на помощ. В посо-
ченото решение по делото „Lаcatus срещу 
Швейцария“ се съдържа позоваване и на 
друго решение на Конституционния съд на 
Австрия по дело (G 131/11), в което се раз-
глежда забраната за някои форми на просия 
и се приема, че тя не може да се счита за 
професионална дейност, защитена от чл. 6 от 
Основния закон на държавата. В решението 
на ЕСПЧ по случая „Lаcatus срещу Швейца-
рия“ е направен преглед на практиката и на 
други съдилища – на Конституционния съд 
на Унгария, на белгийския Държавен съвет, 
на Върховния съд на Ирландия, на Консти-
туционния съд на Италия, в част от която 
се прави разграничение между наказателни 
разпоредби, насочени към пасивна форма на 
просия, и такива, насочени към инвазивна 
просия. Според Конституционния съд на 
Италия наказателните разпоредби, насочени 
към инвазивна просия, са конституционни, 
а тези относно пасивната просия – противо-
конституционни. Този съд още през 1995 г. е 
подчертал, че наказателноправни разпоредби 
не са необходими за защита на обществения 
ред и спокойствие, които не са застрашени 
от неинвазивни форми на просия, състоящи 
се в обикновена молба за помощ.
Поставен в ситуация на икономическа 
уязвимост, всеки човек има правото, присъщо 
на човешкото достойнство, да изрази своето 
страдание и да се опита да задоволи нуждите 
си, включително като проси. Неинвазивната 
форма на просия е изява на естествения 
стремеж на нуждаещия се човек да намери 
изход от уязвимостта, в която се намира, и 
е иманентна част от инстинкта му за живот. 
Според цитираното вече решение на ЕСПЧ 
относно социалното явление „просия“ наме-
сата в упражняването на правото на зачитане 
на личния или семейния живот може да бъде 
оправдана само ако са изпълнени изискванията 
на чл. 8, § 2 от Конвенцията и в конкретния 
случай приложимото право (а то в чл. 11А от 
Наказателния закон на кантон Женева гласи: 
„Всеки, който проси, ще бъде наказан с глоба.“) 
не позволява подходящ баланс на засегнатите 
интереси и наказва просията по общ начин, 
независимо от извършителя на преследваната 
дейност и неговата евентуална уязвимост, ес-