Държавен вестник, бр. 1, 2014 г., стр. 38

СТР.  38	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  1
Тъкмо фактите обаче са в основата на пре-
ценката за съответствието на решението на 
Народното събрание със закона.
4. Контролът над оспорваното решение, 
както и над всички решения на Народното 
събрание, които имат характеристики на 
административни актове, следователно е 
подведомствен по силата на чл. 120 от Кон-
ституцията на съдебната власт, а не на Кон-
ституционния съд. Редът за осъществяването 
му, включително родово компетентният съд 
(срв. чл. 125, ал. 2 от Конституцията), се оп-
ределя от текущия законодател.
Тъй като въпросът за допустимостта на 
искането може да се повдигне във всяка фаза 
на конституционния процес, по тези съобра-
жения и на основание чл. 25, ал. 2 и чл. 26 от 
Правилника за организацията на дейността 
на Конституционния съд разглеждането по 
същество на оспорването е недопустимо и би 
следвало да се отклони.
ІІ. Според съдиите Димитър Токушев, 
Пламен Киров, Стефка Стоева, Борис Велчев 
и Гроздан Илиев искането е неоснователно 
и следва да се отхвърли.
1. Съдиите Димитър Токушев, Стефка 
Стоева и Борис Велчев приемат следното:
Правовата държава предполага управлени-
ето на Република България да се извършва 
според Конституцията и законите на страната 
(чл. 4, ал. 1, изр. 2 от Конституцията). Прав-
ната природа на решенията на Народното 
събрание не допуска те да противоречат 
както на Конституцията, така и на закона. 
Обратното би означавало Народното събрание 
към момента на приемането на съответното 
решение да не е обвързано от действащ закон. 
Поради това, след като е приело със Закона 
за здравното осигуряване, че управителят на 
Националната здравноосигурителна каса е със 
срочен индивидуален мандат, то предсрочното 
му прекратяване от Народното събрание може 
да стане единствено на посочените в закона 
основания, което е гаранция за запазване 
независимостта на органа (Решение № 13 от 
2010 г. по к.д. № 12 от 2010 г.).
Конституцията не допуска правомощията 
на Конституционния съд да се разширяват 
или ограничават със закон. Това не може да 
прави и самият Конституционен съд със своите 
решения. Той има компетентност единствено 
да преценява конституционосъобразността на 
решенията на Народното събрание. 
Спорът по това дело е за обхвата и пред-
мета на проверката на Конституционния съд 
при оспорване конституционосъобразността 
на решенията на Народното събрание. Без-
спорно, в подобни производства Конституци-
онният съд не може да действа като съд по 
фактите. Считаме, че преценката му не може 
да бъде само формална и да се сведе един-
ствено до установяване на противоречие на 
решение на Народното събрание с конкретна 
норма на Конституцията или до неспазване 
на процедурата по приемане на решението. 
Преценката трябва да бъде изцяло подчинена 
на разбирането, че решенията на Народно-
то събрание не бива да противоречат и на 
принципи и ценности на Конституцията. В 
случая решението за предсрочно прекратяване 
на мандата на управителя на Националната 
здравноосигурителна каса като ръководител на 
институция по чл. 84, т. 8 от Конституцията 
трябва да бъде съобразено и с основанията, 
предвидени в закона. Мандатът се предоставя 
на този орган в публичен интерес и незако-
носъобразното му прекратяване не би било 
само формално нарушение на Конституцията 
и на закона, а съдържателно би накърнило 
този публичен интерес. 
Обратното разбиране за формален контрол 
може да насърчи Народното събрание да 
приема решения в нарушение на Конституци-
ята, стига да посочи в тях някакво законово 
основание за предсрочно прекратяване на 
мандата на един ръководител на държавен 
орган. По такъв начин не само може да уп-
ражни политически мотивиран произвол, но 
и да се накърнят права на засегнатите лица 
без законно основание. Народното събрание е 
обвързано от законите точно толкова, колкото 
и всеки друг държавен орган (чл. 86, ал. 2 от 
Конституцията).
Практиката на Конституционния съд по 
подобни въпроси досега е съдът да се огра-
ничава единствено до външната преценка за 
конституционосъобразност на решенията на 
Народното събрание и да се подчертава, че 
„преценката за конституционосъобразност 
съгласно разпоредбата на чл. 149, т. 2 от Кон-
ституцията трябва да бъде дадена единствено 
с оглед на това, дали са нарушени конститу-
ционни разпоредби, а не други нормативни 
актове, въвеждащи допълнителни изисквания 
или процедури“ (Решение № 3 от 1991 г. по 
к.д. № 17 от 1991 г.). Това разбиране изрично 
е потвърдено в Решение № 3 от 1995 г. по 
к.д. № 6 от 1995 г. и в Решение № 11 от 2000 г. 
по к.д. № 13 от 2000 г., където е подчертано, че 
„преценката за конституционосъобразност на 
атакуваното решение на парламента съгласно 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията може да 
бъде дадена единствено с оглед на това, дали 
са нарушени конституционни разпоредби, а не 
и Правилникът за организацията и дейността 
на Народното събрание, който няма ранг на 
Основния закон“. Не е направено изключение 
от това разбиране и в Решение № 17 от 1997 г. 
по к.д. № 10 от 1997 г., в което съдът е приел, 
че „по смисъла на Конституцията решенията 
на Народното събрание трябва да бъдат съ-
образени с издадените от него закони“. Това 
решение обаче се отнася до случай, в който