Държавен вестник, бр. 78, 2022 г., стр. 9

БРОЙ  78	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
допълнение на Основния закон (чл. 153 от Кон-
ституцията). В този смисъл непрекъсваемостта 
при осъществяването на държавната функция 
не е естествено и подразбиращо се състояние 
на всички държавни органи, а принципна 
необходимост, която следва да бъде обезпе-
чена преди всичко нормативно по преценка 
на законодателя (както е посочено изрично 
в цитираното по-горе тълкувателно Решение 
№ 20 от 1992 г. по отношение на парламента), 
а след това – посредством предприемане на 
дължимото активно поведение за избор или 
назначаване на персоналния състав на съот-
ветните органи. Както едното, така и другото 
обаче решително е извън конституционната 
компетентност на съда. 
Освен това липсата на нарочна консти-
туционна или законова уредба, предвижда-
ща непрекъснатост при осъществяване на 
функцията на Инспектората в хипотезата 
на изтекли мандати на неговите членове, 
според нас не е случайна. Съгласно чл. 117, 
ал. 1 от Основния закон конституционната 
функция на съдебната власт (юдикативата) е 
защита на правата и законните интереси на 
гражданите, юридическите лица и държавата, 
която по смисъла на ал. 2 се осъществява от 
съдиите, съдебните заседатели, прокурорите 
и следователите. Иначе казано, съдебната 
функция се осъществява от тях, а нейната 
непрекъснатост не е поставена под заплаха 
предвид наличието на множество органи на 
съдебната власт, структурирани по вертикала 
и хоризонтала, които не позволяват в нито 
един момент да възникне „вакуум“ при уп-
ражняване на тази дейност, представляваща 
задължителен фундамент на всяко държавно 
организирано общество. Затова според нас 
не е в конфликт с Конституцията състояние, 
при което в определени изключителни случаи 
(каквато е хипотезата на изтичане мандатите 
на членовете на органа и неизбрани нови на 
техните места) осъществяването на функциите 
на Инспектората временно се преустановява 
поради обективна невъзможност (по смисъла 
на Решение № 13 от 2010 г.), тъй като това 
състояние все пак няма да постави под за-
плаха правосъдната функция на държавата, 
упражнявана от органите на съдебната власт. 
Нещо повече, в разглеждания случай това 
временно и изключително състояние произ-
тича от необходимостта да се зачете тъкмо 
Основният закон и конкретно установеното в 
него времево ограничаване на овластяването 
в правовата и демократична държава. Инспек-
торатът към ВСС е административен орган на 
съдебната власт с важни контролни функции, 
обезпечаващи нейната отчетност, но самата 
тази власт не се осъществява чрез неговата 
дейност, а чрез дейността на: съдилищата по 
правораздаване, вкл. контрол за законност на 
актовете и действията на административните 
органи; прокуратурата чрез действията по 
привличане към наказателна отговорност, 
ръководство на разследването и другите по-
сочени в чл. 127 от Конституцията функции; 
следователите чрез осъществяване на разслед-
ване според чл. 128 от Конституцията. Във 
връзка с това в Решение № 8 от 1.09.2005 г. по 
к. д. № 7/2005 г. е посочено изрично, че спо-
ред „съществуващата конституционна уредба 
на правомощията, функциите и задачите на 
съдилищата в Република България“ те са „ос-
новен носител на съдебната власт“. Впрочем, 
за да се илюстрира, че Инспекторатът към 
ВСС не е част от „носещата конструкция“ на 
държавния механизъм и следователно необхо-
димостта от осигуряване на непрекъснатото 
му функциониране не е основание за прене-
брегване на ясни конституционни разпоредби 
относно времевите предели на овластяване на 
неговите членове, е достатъчно да се посочи, 
че органът е създаден едва с изменението на 
Конституцията през 2007 г., като в предше-
стващия период от влизане в сила на Основния 
закон през 1991 г. липсата на такъв по ника-
къв начин не е компрометирала и поставила 
под угроза установения модел на държавно 
управление. Разбира се, функционирането на 
Инспектората към ВСС е важна, при това 
конституционна, гаранция за отчетността на 
съдебната власт, но все пак далеч не е един-
ствената, доколкото законодателството пред-
вижда достатъчно други ефективни механизми 
за контрол над дейността на органите на тази 
власт без засягане на независимостта на ма-
гистратите (вкл. изведени на конституционно 
равнище – чл. 129, ал. 3, т. 5, чл. 130а, ал. 5, 
т. 1 – 5, чл. 130в, т. 3 от Основния закон) по-
средством правомощията на Висшия съдебен 
съвет, на министъра на правосъдието и на 
административните ръководители. От тази 
гледна точка временното преустановяване на 
дейността на Инспектората към ВСС, макар 
и безспорно да е неприемливо и укоримо 
(в хипотезата на проявено от парламента в 
нарушение на Конституцията бездействие 
при избор на членовете на органа), все пак 
не е конституционно нетърпимо, още повече 
предвид наличието на пределно ясно форму-
лирана конституционна разпоредба относно 
времевото ограничаване на властническото 
овластяване, която следва да бъде зачетена. 
Не можем да приемем като аргумент в 
подкрепа на обратната на поддържаната от 
нас теза обстоятелството, че Конституция-
та не предвижда изрично прекратяване на 
мандатите на членовете на Инспектората с 
изтичане на срока, за който са избрани, до-
като за конституционните съдии и изборните 
членове на ВСС това е регламентирано из-
рично (чл. 148, ал. 1, т. 1 и чл. 130, ал. 8, т. 1). 
Всъщност Основният закон изобщо не съдържа 
уредба на основанията за прекратяване на 
мандатите на главния инспектор и инспек-