Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 75

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  75   
израз в посочените конституционни промени 
през 2006 и 2015 г., развиващи националната 
система за контрол за конституционност. 
Конституционните промени през 2023 г. са 
продължение на привеждане на българския 
модел на конституционно правосъдие в съ­
ответствие с характеристиките на развива­
щия се европейски модел – преместване на 
акцента в контрола за конституционност от 
първоначално доминиращо институционална­
та му ориентация към засилена закрила на 
върховенството на Конституцията, основано 
на основните права като битие на свободата 
на индивида – raison d’être на самия консти­
туционализъм. 
С промяната в Конституцията от 2023 г. и 
новата редакция на чл. 150, ал. 2, въведена с 
§ 21 ЗИД на Конституцията, е предоставена 
възможност на всеки съд, независимо от по­
зицията му в инстанционния правораздавате­
лен процес, да сезира Конституционния съд 
с искане да установи несъответствие между 
закон, приложим по конкретното дело, и 
Конституцията. Това съдът може да направи 
както по искане на страна по делото, така и 
по своя инициатива. Решаващо значение за 
сезирането има преценката на съда, с което на 
конституционно ниво се въвежда предварите­
лен филтър за упражняване на предоставеното 
от конституционния законодател правомощие 
по чл. 150, ал. 2. С новата редакция на об­
съжданата разпоредба се разширява кръгът 
от сезиращи субекти, като се запазва огра­
ничената сезираща компетентност по чл. 150, 
ал. 2 от Конституцията, с която до изменение­
то от 2023 г. в Основния закон разполагаха 
съставите на Върховния касационен съд и на 
Върховния административен съд. Изречение 
второ от разглежданата разпоредба е израз на 
стремежа да бъде избягнато неоснователно 
забавяне на правораздавателния процес и 
предвижда, че съдебното производство може 
да бъде спряно само от съда, чието решение е 
окончателно – този съд постановява съдебния 
акт след приключване на производството пред 
Конституционния съд. Макар и разпоредбата 
да не е формулирана по начин, изключващ 
проблеми при нейното тълкуване и прила­
гане, самò по себе си това не е основание 
за нейната противоконституционност и тези 
проблеми биха могли да бъдат решени по 
законодателен път.
Конституционният съд отбелязва, че във 
връзка с прилагането на чл. 150, ал. 2 от Ос­
новния закон Конституционният съд приема, 
че „когато съд упражнява това ново консти­
туционно правомощие, трябва да следва уста­
новената практика на Конституционния съд 
относно допустимостта на исканията, внесени 
от състави на Върховния касационен съд или 
на Върховния административен съд“ (Опре­
деление № 2 от 2024 г. по к.д. № 8/2024 г.). 
Практиката на съда преди конституционните 
промени, в която са изведени изискванията 
към сезиращия съд на основание чл. 150, ал. 2 
от Основния закон, е богата (Определение № 1 
от 1997 г. по к.д. № 5/1997 г., определение от 
25.06.2002 г. по к.д. № 12/2002 г.; определение 
от 29.03.2014 г. по к.д. № 4/2014 г.; определение 
от 29.04.2015 г. по к.д. № 2/2015 г.; определение 
от 28.06.2016 г. по к.д. № 7/2016 г.; определение 
от 17.09.2019 г. по к.д. № 9/2019 г.; определение 
от 28.05.2020 г. по к.д. № 5/2020 г. и др.). След 
влизане в сила на промените съдът отстоява 
поддържаното от него и насочва вниманието 
към разгръщане на потенциала за гаранти­
ране на върховенството на Конституцията, 
заложен в сътрудничество със съдилищата 
в конституционното правосъдие, чрез нами­
рането на необходимия и подходящ баланс в 
реализирането на възможностите за сезиране 
на основание чл. 150, ал. 1 и 2 от Конститу­
цията (Определение № 2 от 2024 г. по к.д. 
№ 8/2024 г., Определение № 3 от 2024 г. по 
к.д. № 6/2024 г., Определение № 5 от 2024 г. 
по к.д. № 12 от 2024 г., Определение № 7 от 
2024 г. по к.д. № 20/2024 г.). 
Изложеното дава основание да се направи 
извод, че промяната в чл. 150, ал. 2, така как­
то е въведена в посочената разпоредба с § 21 
ЗИД на Конституцията, се вписва напълно в 
протичащия динамичен и мащабен процес на 
укрепване на механизмите за гарантиране на 
основните права, без да засяга баланса между 
учредените власти, установен от създателите 
на Конституцията от 1991 г. Поради това съдът 
счита за неоснователно твърдяното в искането 
на народните представители, че разпоредба­
та на чл. 150, ал. 2, въведена с § 21 ЗИД на 
Конституцията, е противоконституционна.
Що се отнася до изцяло новата ал. 3 на 
чл. 150 от Основния закон, въведена с § 21 ЗИД 
на Конституцията, съдът намира, че тя не е 
съгласувана с друга разпоредба от нормения 
комплекс в чл. 150 от Основния закон, което 
противоречи на основополагащия за консти­
туционния ред принцип на върховенството на 
правото. По-конкретно, според обсъжданата 
конституционна промяна „Главният проку­
рор може да сезира Конституционния съд с 
искане по чл. 149, ал. 1, т. 2, 5, 6 и 7.“ При 
запазване на общата компетентност на глав­
ния прокурор като основен конституционен 
орган да инициира абстрактен контрол за 
конституционност по ал. 1 на същия чл. 150, 
въведеният конституционен текст с § 21 
ЗИД на Конституцията е в несъответствие 
с характеристиката на Основния закон като 
цялостен и консистентен акт – върховен закон 
на страната, който наред с другото има оп­
ределяща роля за изграждането на единна и 
непротиворечива национална правна система. 
На основание изложеното Конституционният 
съд счита, че обсъжданата промяна в чл. 150, 
ал. 3, така както е въведена с § 21 ЗИД 
на Конституцията, поради противоречие с