Държавен вестник, бр. 60, 2016 г., стр. 13

БРОЙ  60	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
чл. 42, ал. 2. Разликата в случая се заключава 
в това, че по ЗПУГДВМС съдебният контрол 
при оспорване на резултата от референдума 
е възложен на Върховния административен 
съд (чл. 6, ал. 2 и чл. 24), докато контролни-
те правомощия на Конституционния съд се 
ограничават до преценка за конституционност 
на Решението за произвеждане на национа-
лен референдум до определяне на датата на 
неговото произвеждане.
Наличието на изрично конституционно 
възлагане за законодателно уреждане на реда 
и организацията на избори и референдуми по 
чл. 42, ал. 2 от Конституцията налага извода, 
че Решението за произвеждане на национален 
референдум освен на закона ще противоречи 
и на Конституцията, ако в качеството си на 
решаващ държавен орган Народното събрание 
наруши обвързващите го процедурни правила 
на ЗПУГДВМС. Конкретният случай е точно 
такъв, защото проблемът се свежда именно 
до допускането на въпрос, който веднъж вече 
е бил поставян на национален референдум.
Съгласно чл. 23, ал. 1 ЗПУГДВМС предло-
жението, предмет на референдума, е прието, 
ако са изпълнени две кумулативно дадени 
условия: 1) В гласуването да са участвали не 
по-малко от участвалите в последните избори 
за Народно събрание; и 2) Ако с „ДА“ са гла-
сували повече от половината от участвалите в 
референдума избиратели. Следователно неиз-
пълнението на което и да е от двете условия 
прави предложението „неприето“. Данните, 
съдържащи се в цитираното решение на ЦИК 
за резултатите от проведения на 25.10.2015 г. 
референдум, сочат, че макар с отговор „ДА“ 
да са гласували повече от половината от броя 
на участвалите в националния референдум, 
техният брой е по-малък от този на участвалите 
в последните избори за народни представители, 
а това означава, че предложението, предмет 
на референдума, не е прието. Хипотезата на 
чл. 23, ал. 3 ЗПУГДВМС, възприета в реше-
нието на ЦИК, представлява частен случай 
на „неприето“ предложение по смисъла на 
чл. 23, ал. 2 ЗПУГДВМС, което обаче има за 
последица невъзможност за иницииране на 
нов референдум по същия въпрос по-рано от 
две години, считано от датата на произвежда-
нето на референдума. Именно това изискване 
не е съобразено при вземане на оспореното 
решение от Народното събрание. Въпросът, 
предмет на предложението за референдум, 
което веднъж вече не е било прието, е поста-
вен отново за гласуване, преди да е изтекъл 
изискуемият по чл. 23, ал. 2 ЗПУГДВМС 
срок, с което се нарушава чл. 42, ал. 2 от 
Конституцията във връзка с чл. 23, ал. 2 и 3 
ЗПУГДВМС. 
Въпреки че изложените съображения са 
достатъчни за обявяване на противоконсти-
туционност на оспореното Решение в тази 
му част, следва да се посочи също, че то е в 
колизия и с принципа на правовата държава, 
прогласен с Преамбюла и чл. 4, ал. 1 от Кон-
ституцията. При тези обстоятелства и като 
се отчете фактът, че Народното събрание е 
приело законодателно разрешение за дис-
танционно електронно гласуване, се налага 
изводът, че поставянето на същия въпрос, като 
предложение за предмет на нов референдум, 
нарушава принципите на правната сигурност 
и правната предвидимост, разглеждани като 
иманентно присъщи на правовата държава. 
Тук се налага да бъде припомнена позицията 
на Конституционния съд, изразена в Решение 
№ 17 от 1997 г. по к. д. № 10 от 1997 г. и Ре-
шение № 1 от 2005 г. по к. д. № 5 от 2002 г., 
Решение № 10 от 2009 г. по к. д. № 12 от 
2009 г., Решение № 1 от 2014 г. по к. д. № 22 
от 2013 г., а именно, че решенията на Народ-
ното събрание освен с Конституцията трябва 
да бъдат съобразени и с издаваните от него 
закони, защото правова държава означава 
упражняване на държавна власт на основата 
на Конституцията и в рамките на закони, 
които материално и формално є съответстват.
По искането за установяване на противо­
конституционност на т. 6 от Решение за про­
извеждане на национален референдум, прието 
от 43-то Народно събрание на 12 май 2016 г.
С оспорената от вносителя т. 6 на Реше-
нието е формулиран въпросът „Подкрепяте 
ли директорите на областните дирекции 
на Министерството на вътрешните работи 
и началниците на районните управления в 
областните дирекции на Министерството на 
вътрешните работи да се избират с мажо-
ритарна избирателна система с абсолютно 
мнозинство в два тура?“.
За да се прецени съответствието на оспо-
реното Решение в тази му част с Конститу-
цията, се налага следването на същата линия 
на разсъждения, както и по т. 2: Промените 
могат ли да се ограничат до ниво закон, 
или очертават правната необходимост от 
конституционни изменения, а ако такива са 
необходими, и от чия компетентност са – на 
ВНС или на обикновено Народно събрание. 
Действащата Конституция е установила 
модела на държавната власт, на нейното 
осъществяване чрез система от държавни 
органи, носители на различните власти, 
функционално обвързвайки ги с основните 
конституционни принципи – народния суве-
ренитет, разделението на властите, правовата 
държава. Принципът за разделение на вла-
стите, прогласен с чл. 8 от Конституцията, 
трябва да се тълкува във връзка с разпоред-
бите, уреждащи формирането, структурата, 
взаимодействието на учредените власти и 
техните правомощия. Учредените институции 
изразяват разделението на властите, но само в 
рамките на единната конституционна система. 
При парламентарната форма на управление 
еднокамарното народно събрание упражнява