Държавен вестник, бр. 35, 2002 г., стр. 22

С Т Р .  22
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  35
Людмил Нейков
С това особено мнение изразявам своите
резерви относно допустимостта на поисканото
тълкуване на разпоредбите на чл. 98, т. 6, чл. 100,
ал. 2 и чл. 129, ал. 2 от Конституцията, чрез което
да се даде от Конституционния съд отговор на
въпроса, дали подлежат на съдебен контрол от
страна на Върховния административен съд по-
сочените в текстовете “предложения”, вкл. и в
случаите, когато президентът на републиката е
издал вече указ въз основа на тях.
Считам, че отговор на този въпрос не може
да бъде даден от Конституционния съд по реда
на задължителното тълкуване на разпоредбите
на чл. 98, т. 6, чл. 100, ал. 2 и чл. 129, ал. 2 от
Конституцията.
Искането по пътя на задължителното тъл-
куване да се даде отговор на въпроса, възмож-
но ли е упражняването на съдебен контрол
върху посочените актове, е основано на липса-
та на изрична уредба по този въпрос в консти-
туционната разпоредба, чието тълкуване се
иска. Искам да подчертая, че поначало се про-
тивопоставям на такова тълкуване на Консти-
туционния съд, което замества липсваща кон-
ституционна или законодателна уредба. Това
би означавало създаването на нова конститу-
ционна уредба, равнозначно на допълване на
Конституцията, каквото правомощие Консти-
туционният съд няма.
В случая обаче няма и липса на конституци-
онна уредба. Конституционният законодател
изрично е регламентирал възможността за съ-
дебен контрол на актовете на Министерския
съвет и на министрите, както и на други актове,
посочени в закона. Това е направено с разпо-
редбата на чл. 125, ал. 2 от Конституцията.
Посочен е и компетентният за това орган в
лицето на Върховния административен съд,
който осъществява върховен надзор за точното
и еднакво прилагане на законите в администра-
тивното правораздаване и да се произнася по
споровете за законност на актовете на Минис-
терския съвет и на министрите, както и на дру-
ги актове, посочени в закона (в случая чл. 5, т. 2
от Закона за Върховния административен съд).
Упражняването от компетентния съд на рег-
ламентирания от Конституцията съдебен кон-
трол, при сезирането му със съответната жал-
ба, предпоставя преди всичко преценка за до-
пустимостта на подадената жалба. При тази
преценка съдът проверява и дали е насочена
жалбата срещу административен акт. Ето защо
дали подлежат на обжалване актовете на Ми-
нистерския съвет и на министрите, както и други
актове, посочени в закона, е въпрос, по който
Конституцията е определила Върховния адми-
нистративен съд за компетентен орган да даде
отговор.  Недопустимо е по пътя на исканото
тълкуване на посочените текстове от Консти-
туцията да се дава отговор на въпрос, който е
конституционно уреден, макар и в друг текст на
Конституцията, а още по-малко по този начин
Конституционният съд да  изземва от Върхов-
ния административен съд правомощия, предос-
тавени му от конституционния законодател.
Съдия: Людмил Нейков
Румен Янков
Конституционният съд е сезиран  да тълкува:
а) какъв е правният характер на разпоредби-
те на чл. 98, т. 6 и чл. 100, ал. 2 от Конституция-
та в частта им  по “предложение на Министер-
ския съвет” и разпоредбата на чл. 129, ал. 2 от
Конституцията в частта є “предложение на Вис-
шия съдебен съвет” и
б) подлежат ли тези предложения на съдебен
контрол от страна на ВАС и в случаите, при които
президентът вече е издал указ въз основа на тях.
Назначаването на  изброените  в горните
текстове длъжностни лица става с решение на
МС или ВСС, последвани от президентски указ.
На общоприет език двата акта, постановени в
определена последователност от време, юрис-
тите наричат сложен фактически състав, поро-
ден от съвместна компетентност.
В чл. 98, т. 6, чл. 100, ал. 2 и чл. 129, ал. 2
от Конституцията  е посочено, че президен-
тът издава укази за назначаване на определе-
на категория длъжностни лица по предложе-
ние на МС и ВСС. От друга страна,  за право-
мощията на МС  трябва да се изхожда от съ-
държанието на чл. 114 от Конституцията:  в
изпълнение на законите да приема постанов-
ления, разпореждания и решения, а за Вис-
шия съдебен съвет от чл. 131 от Конституци-
ята— решения и предложения.
Човешката дейност, в т.ч. и юридическата, е
рационална. Разумът изключва да се приеме,
че кадровите решения на МС и ВСС, които
трябва да бъдат последвани от президентски
указ, се вземат от колективните органи, сами за
себе си,  на безцелно събрание за обсъждане на
кадрови въпроси. Напротив, решенията се взе-
мат, за да бъде направено предложение на пре-
зидента. Предложенията са иманентно присъ-
щи на решенията, те са инкорпорирани в тях.
Решението не може да се подразбира без пред-
ложение и обратно.
В крайна сметка тълкуването, което би тряб-
вало да се направи на първо място, е, че думите
“решение” и  “предложение”, употребени в кон-
ституционните текстове, нямат самостоятелно
значение. Те трябва да бъдат възприемани в
езиков смисъл (граматично и семантично) общо
като акт на административен орган, който е
едната съставка на сложния фактически състав
за назначаване на длъжностните лица от прези-
дента. Този извод безусловно може да се напра-
ви пряко за актовете на ВСС по чл. 131 от Кон-
ституцията, който ще бъде обсъден по-долу.
Решението по к.д. № 2 от 2002 г.  според мен
е изградено  на погрешна основа. Налага се кра-
тък коментар на  неправилните постановки.