Държавен вестник, бр. 67, 2024 г., стр. 178

СТР.  178	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  67
3. По отношение на съдебния контрол в 
контекста на принципа на равенството на 
гражданите пред закона
На съдебен контрол съгласно разпоредбата 
на чл. 213, ал. 4 НПК подлежат постановле­
нията на по-горестоящ прокурор, с които е 
потвърден отказ от образуване на наказателно 
производство за посочените в закона престъп­
ления. Освен всички тежки престъпления, в 
разпоредбата са посочени и престъпления, 
които не са тежки, но са насочени срещу 
личността на пострадалия и имат за резултат 
причиняване на смърт или телесни повреди, а 
също и някои престъпления против половата 
неприкосновеност на лицата, против правата 
на гражданите, общоопасни престъпления. 
Всички престъпления, които са свързани с 
подкуп в българския Наказателен кодекс, 
също подлежат на съдебен контрол в случаите, 
когато е отказано образуването на досъдебни 
производства за тях. В искането се твърди, 
че това правно положение води до неравно 
третиране от закона на лицата, пострадали от 
престъпленията, предвидени в чл. 213, ал. 4 
НПК, и на лицата, пострадали от други прес­
тъпления, невключени в цитираната алинея, 
тъй като въвежда две различни процедури за 
защита на правата им. 
Това съображение не може да бъде подкре­
пено, защото, доведено до своята логическа 
крайност, би означавало да се приеме за про­
тивоконституционна принципната възмож­
ност за диференциация на правната уредба 
(Решение № 10 от 2010 г. по к.д. № 10/2010 г.). 
Не съществува конституционен императив за­
конодателят да предоставя на всички правни 
субекти еднакъв ред и процесуални възмож­
ности за защита на всички техни права, без 
оглед на характеристиката им. Това, което той 
е длъжен да направи, е да третира еднаквите 
случаи еднакво, а различните – по различен 
начин, отчитайки съществуващите обективни и 
субективни различия между тях (Решение № 5 
от 2022 г. по к.д. № 13/2021 г.). В този смисъл 
оспорената разпоредба на чл. 213, ал. 4 НПК 
съдържа изчерпателно тези престъпления, 
отказът от образуване на досъдебно производ­
ство за които подлежи на съдебен контрол. 
Разпоредбата цели създаването на възможност 
и за съдебен контрол върху постановление за 
отказ да се образува наказателно производство 
по отношение на пострадали лица от тежки 
престъпления и такива, засягащи човешкия 
живот и здраве, като още една гаранция за 
ефективна защита на правата на пострадалите 
лица. Това обаче не води до нарушаване на 
равенството на гражданите пред закона като 
основен конституционен принцип, прогласен 
в ал. 2 на чл. 6 от Конституцията, на основа­
ние на някой от признаците, посочени в нея, 
за които има абсолютна забрана за различно 
третиране. Освен това според постоянната 
практика на Съда законът може за едно и 
също право или задължение да предвижда 
диференциация, но това не води до извод за 
нарушаване на конституционния принцип за 
равенство, ако диференциацията се основава 
на определен критерий и на него отговарят 
всички от една група субекти (Решение № 10 
от 2016 г. по к.д. № 3/2016 г.), като приложи­
мият критерий следва да е закрепен в закона 
или да може да бъде изведен от съответната 
правна уредба (Решение № 6 от 2010 г. по 
к.д. № 16/2009 г.). Следователно като основно 
право равенството пред закона следва да се 
разбира като равнопоставеност, а не еднаквост. 
В Решение № 15 от 2010 г. по к.д. № 9/2010 г. 
Конституционният съд е приел, че „в консти­
туционната практика са откроявани случаите 
на различни и специфични правни режими за 
отделни видове отношения в частноправното 
пространство и се прави изводът, че когато за 
едно и също право или задължение законът 
предвижда диференциация, това не означава 
нарушаване на конституционния принцип за 
равенство пред закона […]. Равенството пред 
закона не е еднаквост за всички субекти на 
едно право или задължение. Без диференциация 
не биха могли да се отчитат обективните и 
субективните различия, изискващи нееднаква 
правна уредба, за да се постигне равенство 
пред закона“. Няма причини, които да налагат 
Съдът да се отклони от тази своя практика. 
С разпоредбите на чл. 213, ал. 4 – 6 НПК не 
се предвижда различно третиране на еднакви 
случаи, а диференциран подход при разслед­
ването на различни престъпления, за които 
законодателят е приел, че с оглед на тежестта 
на накърняване на правата на гражданите и 
значението им за обществото е конституционно 
оправдано да се въведат допълнителни гаран­
ции, че деянието няма да остане неразкрито и 
ненаказано. Суверенно право на законодателя 
е самостоятелно да дефинира целите и приори­
тетите на държавната наказателна политика в 
даден момент и в съответствие с нея да определя 
правните средства на разположение на страните 
в различните производства. Основополагащото 
за преценката на Конституционния съд е об­
стоятелството, че всички пострадали от което 
и да е едно и също, посочено в чл. 213, ал. 4 
НПК престъпление, имат право да инициират 
съдебен контрол върху отказа на прокурора 
да образува досъдебно производство за това 
престъпление. По този начин всеки пострадал 
от посочена категория престъпления се третира 
от законодателя по еднакъв начин с всеки друг 
пострадал от същото престъпление.
Въвеждането на съдебен контрол върху от­
казите на прокурор да се образува досъдебно 
производство е важна гаранция за правото на 
защита на гражданите. С оглед избягването на 
прекомерна натовареност на съдилищата с една 
такава нова функция законодателят следва да