Държавен вестник, бр. 94, 2021 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  94
потенциал на това законодателство ще бъде 
значително компрометиран при обявяване на 
оспорения текст за противоконституционен. 
Във връзка с това обръщаме внимание, че по 
смисъла на чл. 8 и 9 от Закона за опазване 
на околната среда (ЗООС) опазването на 
околната среда е държавна политика, която 
изисква централизиран подход и която се 
провежда чрез приемане на последователно 
и вътрешно синхронизирано законодателство 
(неслучайно според чл. 3, т. 1 ЗООС първият 
принцип, на който се основава опазването 
на околната среда, е устойчивостта). И тук 
се поставят въпросите: при допускане да се 
строи без техническа инфраструктура и в 
частност без канализационна мрежа как ще 
се гарантира предвиденото в чл. 40 и 41 ЗООС 
задължение на собствениците на имоти да 
не замърсяват почвите не само в собстве-
ните си, но и в съседните имоти; как ще се 
обезпечи „съхраняването и подобряването на 
качеството на повърхностните и на подзем-
ните води“ съгласно чл. 37, т. 2 ЗООС; как 
ще се осигури на практика прилагането на 
забраната за пряко отвеждане на замърсите-
ли в подземните води (чл. 118а, ал. 1, т. 1 от 
Закона за водите)? А всички тези разпоредби 
не са предназначени да ограничават правата 
на собствениците, а са насочени да обезпечат 
„опазването на околната среда за сегашните и 
бъдещите поколения и защитата на здравето 
на хората“ (чл. 1, т. 1 ЗООС).
Обръщаме внимание, че в досегашната 
си практика Конституционният съд вече е 
признал значението на опазването и възпро-
изводството на околната среда като висша 
конституционна ценност, която е основание за 
ограничаване на правото на частна собстве-
ност. Така в Решение № 14 от 2020 г. по к. д. 
№ 2 от 2020 г. съдът е приел, че „принципът на 
неприкосновеност на частната собственост не 
изключва правната възможност за огранича-
ването є и съдържанието му не е равнозначно 
на установяването на абсолютна забрана за 
такива ограничения. Направеният извод се 
потвърждава от обстоятелството, че след 
прогласяване на този принцип Конституцията 
(чл. 17, ал. 5) допуска при определени условия 
принудителното отчуждаване на собственост. 
Потвърждава се и от това, че Конституцията 
установява приоритети – например опазване 
и възпроизводство на околната среда (чл. 15), 
съхраняване на обработваемата земя за земе-
делски цели (чл. 21), опазване на националното 
историческо и културно наследство (чл. 23), 
закрилата на които е свързана с ограниче-
ния на собствеността“. Тезата е възприета 
и доразвита и в Решение № 14 от 2021 г. по 
к. д. № 14 от 2020 г., в което съдът е посочил, 
че опазването на околната среда е гаранция 
за „качествен живот на гражданите в общ-
ността“, като в контекста на Съюзното право 
е отчетено, че „природата принадлежи на 
всички ни и опазването є е наша колективна 
отговорност… нормите на правото на Съюза 
в областта на околната среда най-често са 
насочени към общия интерес, а не само 
към защита на индивидуалните интереси на 
частноправните субекти“. Във връзка с това 
съдът е взел предвид, че „конституционно 
прогласената неприкосновеност на частната 
собственост не изключва обаче правната 
възможност за нейното ограничаване“, като 
„самата Конституция предвижда приоритет-
на закрила, свързана и с ограничаването на 
собствеността, за установени от нея висши 
ценности, като например опазване и възпроиз-
водство на околната среда (чл. 15), съхраняване 
на обработваемата земя за земеделски цели 
(чл. 21), опазване на националното историче-
ско и културно наследство (чл. 23)“. Посочено 
е, че приоритетната защита на опазването 
на околната среда като значим публичен ин-
терес на национално и наднационално ниво 
„предполага всеки член на обществото да 
понесе известни ограничения, включително 
и при ползването на принадлежащата му 
собственост, но едновременно всеки споделя 
с всички останали ползите от съхраненото 
благоприятно състояние на природата като 
общодостъпно благо“. Връзката с предмета 
на настоящото дело е очевидна – оспорената 
ал. 16 на чл. 148 от ЗУТ на практика като 
реален ефект защитава принадлежащото на 
всички право на чиста природа, вкл. в полза 
на собственика, принуден да търпи ограниче-
ние на собствеността си, което ограничение 
се явява съразмерно на защитената консти-
туционна ценност. Не можем да приемем, 
че защитата на биологичното разнообразие 
може в по-голяма степен да оправдае зася-
гането на правомощието на собственика не 
изобщо да се ползва от собствеността си, а 
конкретно само да строи (именно този инте-
рес на практика стои в основата не само на 
настоящото дело, но и на к. д. № 14 от 2020 г., 
по което е постановено цитираното Решение 
№ 14 от 2021 г.), отколкото осигуряването на 
здравословна непосредствена жизнена среда 
на гражданите. По този начин съдът необяс-
нимо според нас отстъпва от една важна своя 
практика на приоритетна закрила на общия 
интерес пред този на частния собственик, 
което при това изцяло се вписва в актуалния 
глобален дневен ред и в частност в този на 
Европейския съюз. Във връзка с това си поз-
воляваме да обърнем внимание на решението 
на Федералния конституционен съд на Гер-
мания (ФКС) от 24 март 2021 г. по дела BvR 
2656/18, 1 BvR 78/20, 1 BvR 96/20, 1 BvR 288/20, 
с което се призна, че правото на живот и на 
лична неприкосновеност, закрепено в чл. 2 (2)