Държавен вестник, бр. 20, 2016 г., стр. 15

БРОЙ  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
фондове, за които е приложима глава чет-
върта – Бюджетни взаимоотношения, от 
Закона за публичните финанси. Поради това 
и самият Закон за здравното осигуряване в 
чл. 23, ал. 1, т. 1 и 2 разграничава в само- 
стоятелни пунктове осигурителните вноски, 
от една страна, и от друга – трансферите от 
държавния бюджет за осигурителните вноски 
на лицата по чл. 40, ал. 1, т. 4 и 8 и ал. 2 и 
3. Поради това съдът не счита, че държавата 
се поставя в по-благоприятно положение от 
останалите осигурители при извършването 
на трансфери за осигурителни вноски.
Няма връзка и еквивалентност между 
размера на осигурителната вноска на оси-
гуреното лице, от една страна, и вида и 
качеството на медицинската помощ, която 
то получава, от друга страна. Предпостав-
ката за възникване за осигуреното лице на 
право на здравно осигуряване и то да може 
да получи медицински дейности и услуги 
при необходимост е само наличието на за-
платена осигурителна вноска. Поради това 
лицата по чл. 40, ал. 3 ЗЗО, независимо че 
за тях трансферът от държавата е направен 
на база, която е по-ниска от минималния 
осигурителен доход на самоосигуряващите 
се лица, не са поставени в неравностойно 
положение в сравнение с останалите оси-
гурени лица, защото имат равен достъп 
до медицинско обслужване. Не е нарушен 
принципът по чл. 6, ал. 2 от Конституцията 
за равенство на гражданите пред закона, 
защото лицата по чл. 40, ал. 3 ЗЗО ползват 
същите права като всички здравноосигурени 
лица. Осигурените лица по чл. 40, ал. 3 ЗЗО 
получават медицински услуги в пълен обем 
независимо от по-малките осигурителни 
вноски от бюджета на държавата.
Неоснователно е твърдението в искането, 
че оспореният чл. 40, ал. 4а ЗЗО противоречи 
на чл. 6 от Конституцията, тъй като създа-
ва привилегия за една група граждани да 
ползват същите права като всички останали 
граждани, включени в системата на здрав-
ното осигуряване, независимо че внасяните 
за тях от държавния бюджет осигурителни 
вноски са по-ниски по размер от вноските 
на други осигурени лица. Оспорената раз-
поредба сама по себе си е неотносима към 
конституционните принципи за равенство 
пред закона и забраната за дискримина-
ция по признаците, посочени в чл. 6, ал. 2 
от Конституцията, защото не е нарушено 
правото на здравно осигуряване и всички 
осигурени лица получават равен достъп до 
медицинска помощ. Законовата привилегия 
определени групи граждани да не заплащат 
сами здравноосигурителните си вноски 
поради материални затруднения е уредена 
в неоспорената с искането разпоредба на 
чл. 40, ал. 3 ЗЗО, съществуването на която е 
оправдано с оглед на социалния характер на 
държавата и принципа на справедливостта.
По горните съображения съдът намира 
искането за установяване на противокон-
ституционност на чл. 40, ал. 4а ЗЗО за не-
основателно.
Искането не съдържа конкретни доводи в 
подкрепа на твърдението, че оспорената раз-
поредба на чл. 40, ал. 4а ЗЗО не съответства 
на международното право и на международ-
ните договори, по които България е страна. 
В тази част на искането вносителите само са 
изброили някои принципни норми и отделни 
клаузи на различни международни актове, 
абсолютно идентични с тези, посочени в 
искането в частта му по чл. 45, ал. 2 ЗЗО. 
Поначало изброените в искането актове 
не са свързани със задълженията на соци-
алната държава за осигуряване на финансо-
вата стабилност на здравноосигурителната 
система, за да бъдат относими към чл. 40, 
ал. 4а ЗЗО, а някои от тях не се отнасят 
и към равенството на гражданите пред 
закона и към забраната за дискриминация 
в здравеопазването и съответните здравно-
осигурителни отношения. Например чл. 14 
КЗПЧОС е релевантен към упражняване на 
правата и свободите, предвидени в конвен-
цията, сред които не са социалните права, а 
чл. 25, буква „с“ МПГПП – към достъпа до 
държавна служба в договарящите се държа-
ви. Останалите изброени актове изразяват 
принципите на равенство на гражданите 
пред закона и забраната за дискриминация, 
които не само са уредени в българската 
Конституция (чл. 6, ал. 1 и 2), но и винаги 
са тълкувани от Конституционния съд съо-
бразно духа и съдържанието, вложени в съот-
ветните обвързващи страната международни 
правни инструменти. Следователно горните 
съждения в подкрепа на заключението за 
конституционосъобразност на оспорената 
разпоредба на чл. 40, ал. 4а ЗЗО е напълно 
валидно, а от тях следва заключението за 
неоснователност на искането за установяване 
на съответствието є с общопризнатите норми 
на международното право и с международ-
ните договори, по които България е страна.
По изложените съображения и на основа-
ние чл. 149, ал. 1, т. 2 и 4, предложение второ 
от Конституцията на Република България 
Конституционният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционна разпо-
редбата на чл. 45, ал. 2 от Закона за здрав-
ното осигуряване (обн., ДВ, бр. 70 от 19 юни 
1998 г.; изм. и доп., бр. 48 от 27 юни 2015 г.; 
последно изм., бр. 102 от 29 декември 2015 г.).