Държавен вестник, бр. 98, 2019 г., стр. 49

БРОЙ  98	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  49  
ограничаването на правото на собственост, 
предвидено в закон и извършено за осъщест-
вяване на легитимна социална, икономическа 
или друга политика, е в интерес на обществото. 
Провеждането на благоустройствена политика 
е в обществен интерес, като е признато, че 
в тази комплексна и трудна област страните 
разполагат с широка свобода на преценка, 
за да осъществяват своята политика в тази 
материя (Решение от 23.09.1982 г. по делото 
„Спорунг и Льонрот срещу Швеция“).
Според постоянната практика на Европей-
ския съд по правата на човека няма нарушение 
на чл. 1 от Протокол № 1 към КЗПЧОС, когато 
отнемането на собствеността е в обществе-
на полза, направено е въз основа на закон, 
уреждащ процедурата, по която се извършва 
отчуждаването, без прекомерно забавяне и 
срещу справедливо и своевременно обезщете-
ние. В тези случаи се приема, че намесата в 
правото на собственост чрез отнемането му е 
пропорционална на целта – да бъде задоволен 
общественият интерес.
Оспорената от президента уредба в чл. 39б, 
ал. 1, т. 1 от ЗДС относно обектите с наци-
онално значение е в пълно съответствие с 
посочените изисквания на чл. 1 от Протокол 
№ 1 към КЗПЧОС, защото предварителното 
изпълнение се допуска само от независим съд 
при ясно и конкретно определени в закона 
предпоставки и при установена въз основа на 
закон държавна нужда. Налице е гарантирана 
от закона защита на правата на собственици-
те на отчуждени имоти, с което е осигурено 
съответствие между използваните средства и 
преследваната цел.
Другите два акта, по отношение на които 
се твърди несъответствие – чл. 17, пар. 2 от 
Всеобщата декларация за правата на човека 
и чл. 17 от Хартата на основните права на 
Европейския съюз, също допускат отнемането 
на собствеността в обществена полза в пред-
видените със закон случаи и при посочените 
в него конкретни условия и при справедливо 
и своевременно обезщетение за понесената 
загуба. Правилата на принудителното отчуж-
даване и на допускането на предварително 
изпълнение на акта за отчуждаване както за 
национален обект, така и за обект с национално 
значение, са уредени по еднакъв начин, като 
държавната нужда е предварително опреде-
лена с влязъл в сила подробен устройствен 
план, предварително е заплатено справедливо 
обезщетение в размер на пазарната цена на 
отчуждения имот с предвидена възможност 
за съдебно оспорване, предварително е вне-
сена гаранция за евентуалното увеличение на 
обезщетението и за причинени от предвари-
телното изпълнение вреди.
С оглед горното Конституционният съд 
приема, че чл. 39б, ал. 1, т. 1 от ЗДС в оспо-
рената си част не е в несъответствие с общо-
признатите норми на международното право.
Относно искането за установяване на про-
тивоконституционност на чл. 42а, ал. 3 от ЗДС:
При принудителното отчуждаване на 
частна собственост в чл. 32, ал. 2 от ЗДС е 
въведено правилото за равностойно парично 
обезщетяване на собственика на отчуждения 
имот. Изключение от това общо правило е 
предвидено в раздел ІІІ на глава втора от 
закона, отнасящо се до обезщетение при 
отчуждаване на земеделски земи и горски 
територии. В чл. 42а, ал. 1 от ЗДС е прието, 
че като равностойно обезщетение при отчуж-
даването на посочените имоти може да се пре-
достави имот – частна държавна собственост, 
от държавния поземлен фонд и от горските 
територии – държавна собственост. По този 
начин, без да отрича общия принцип в чл. 32, 
ал. 2 от ЗДС, законодателят, като е отчел 
предназначението на земеделските земи и 
горските територии, е акцентирал на имотно-
то обезщетяване с равностоен имот – частна 
държавна собственост.
С чл. 42а, ал. 2 от ЗДС е предвидено из-
ключение от посоченото общо правило, като 
е прието, че когато отчуждаваният имот е с 
размери, по-малки от 3 дка за ниви, 2 дка за 
ливади, 1 дка за трайни насаждения и 1 дка 
за гора, не се допуска имотно обезщетяване. 
Подобно разрешение има за цел да не се 
допуска раздробяването на предоставените 
в обезщетение имоти, което ги прави по-
трудни за управление и обработване. Такива 
ограничения съществуват и в чл. 72 от Закона 
за наследството и чл. 7 от Закона за собстве-
ността и ползването на земеделските земи.
С разпоредбата на ал. 3 на чл. 42а от ЗДС 
е предвидено, че изключението по ал. 2 не 
се прилага при отчуждаване на имоти – соб-
ственост на едно физическо или юридическо 
лице, както и на имоти на едни и същи съсоб­
ственици, с обща площ над 50 дка.
Конституционният съд е постоянен в прак-
тиката си, че в съответствие с чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията всяко изключение от приетите 
със законите общи правила трябва да бъде 
точно, ясно и недвусмислено формулирано. 
Приетото с чл. 42а, ал. 3 от ЗДС изключение 
от изключението не отговаря на тези усло-
вия. Редакцията на разпоредбата е неясна 
до степен на неразбираемост, което поставя 
под съмнение възможността є да регулира 
обществените отношения, за които се отнася. 
Налице е двусмислие и непрецизност в изказа, 
което неминуемо ще доведе до противоречие 
при приложението на закона, както и до 
различна съдебна практика. Използваният 
от законодателя израз „с обща площ над 50 
дка“ не е ясен и предвидим, като създава 
възможност за различно тълкуване. Не е 
ясно дали този израз се отнася до обхвата 
на цялата собственост или само до размера 
на отчуждената част, както и дали тази част 
касае отчуждаването на земеделски земи и