Държавен вестник, бр. 81, 2009 г., стр. 7

БРОЙ  81	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
Със закон не може да се стеснява или 
разширява кръгът на субектите на инициа­
тива за възбуждане на конституционно про­
изводство, нито да се променя установеният 
модел на конституционно правосъдие, който 
не допуска пряката конституционна жалба на 
заинтересованите страни, а възлага на опре­
делени държавни органи правото на такава 
инициатива. Поради тази причина в чл. 112 
ЗИНП е предвидено, че субектите, които имат 
правен интерес от оспорване на изборните 
резултати – ръководствата на политическите 
партии и коалиции и кандидатите за народни 
представители, не могат директно да сезират 
Конституционния съд, а това те могат да 
извършат чрез органите по чл. 150, ал. 1 от 
Конституцията, между които е и главният 
прокурор, препратил в случая искането на 
„Синята коалиция“ до съда.
Главният прокурор при препращане на 
искането сам си е отредил пасивната роля 
на приносител на същото след извършване 
на формална проверка за неговата допусти­
мост, като е приел, че това е достатъчно за 
да му придаде изискуемата от чл. 112 ЗИНП 
във връзка с чл. 150, ал. 1 от Конституци­
ята легитимност, необходима за валидно 
сезиране на Конституционния съд. Той не е 
направил аргументирано искане от свое име, 
в което да се имплантира това на субектите 
по чл. 112 ЗИНП.
Само такова искане би могло да иниции­
ра производство пред Конституционния съд. 
В този си вид липсва изходящо от орган по 
чл. 150, ал. 1 от Конституцията искане със 
сезиращ ефект, защото е налице само това на 
субектите по чл. 112 ЗИНП, които не разпола­
гат с правомощие да възбудят конституционно 
производство.
В този контекст следва да се приеме, че не 
съществува специална процедура за сезиране 
на Конституционния съд по чл. 149, ал. 1, т. 7, 
относима само към оспорване законността 
на избора на народен представител, която 
се отклонява от общия ред на нейното осъ­
ществяване чрез органите по чл. 150, ал. 1 
от Конституцията. Действително органът по 
цитирания конституционен текст, в случая 
главният прокурор, е задължен да вземе от­
ношение по искането на субектите по чл. 112 
ЗИНП, по което той трябва да се произнесе. 
За него обаче не съществува задължението 
след констатацията, че от формална гледна 
точка то е допустимо, да го препрати на 
Конституционния съд, без да изготви соб­
ствено искане. 
Във всички случаи този орган трябва да 
излезе извън рамките на преценката за допус­
тимост на искането по чл. 112 ЗИНП, като 
навлезе и в неговата съдържателна страна, 
за да аргументира такова от свое име като 
оправомощен да инициира производство 
по чл. 150, ал. 1 от Конституцията. Поради 
това то трябва да отговаря на изискванията 
на чл. 18 от Правилника за организацията и 
дейността на Конституционния съд (ПОДКС), 
като включва изложение на обстоятелствата, 
върху които се основава – в случая наруша­
ване правилата на изборния процес, които 
опорочават законността на изборите, и в 
какво се състои искането – да се касират 
определени изборни резултати (т. 4 и 5 на 
чл. 18, ал. 2 ПОДКС).
Поради изложеното искането, с което се 
оспорва законността на избор на народни 
представители от „Синята коалиция“ като 
недопустимо, следва да се отклони, тъй като 
не отговаря на изискванията за валидност. 
Тези изисквания не са спазени, защото фак­
тически то не изхожда от орган по чл. 150, 
ал. 1 и съответно не съдържа задължител­
ните реквизити, лимитиращи предмета на 
конституционното производство по чл. 149, 
ал. 1, т. 7 от Конституцията.
В заключение е необходимо да се кон­
статира, че възприемането на изложената 
по-горе практика на сезиране на Консти­
туционния съд в хипотезата на оспорване 
законността на избора на народни пред­
ставители не само противоречи на чл. 150, 
ал. 1 от Конституцията. Тя създава условия 
за пролонгиране във времето на споровете, 
свързани с изборния процес, вместо тяхното 
бързо приключване поради безкритичното 
им отнасяне до Конституционния съд от 
органите, оторизирани да възбуждат кон­
ституционно производство, и многобройните 
политически субекти, участници в изборите, 
които биха могли да отправят от формална 
страна редовни, но неоснователни оспор­
вания на тяхната законност, възползвайки 
се от тази практика. Такова развитие би се 
отразило неблагоприятно и върху полити­
ческата стабилност, която се формира от 
постигането в кратък срок след провеждане 
на изборите на окончателни и безспорни 
изборни резултати, които определят новата 
политическа конфигурация – управляващо 
мнозинство и опозиция в парламента. Ако 
за неговото предотвратяване през изборния 
период е от значение качеството на избор­
ния закон и успешното му прилагане от 
изборната администрация, то в следизбор­
ния основна роля затова има активната и 
отговорна позиция на органите по чл. 150, 
ал. 1 от Конституцията.
Конституционен съдия: Бл. Пунев