Държавен вестник, бр. 65, 2018 г., стр. 35

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  35  
език е допълнен с извадка от английския и 
френския текст) ще доведе до непреодолими 
трудности при прилагането на международния 
акт, и второ, защото налага на българската 
държава да създаде „...процедури, осигурява­
щи правно признаване на пол, различен от 
биологичния...“. Според нас и двете тези са 
необосновани. Както сме посочили по-горе, 
понятието „пол“ по смисъла и за нуждите 
на Конвенцията е дефинирано съвсем ясно и 
недвусмислено в нейния чл. 3, буква „в“. То не 
само не съдържа отрицание на разделението на 
хората на мъже и жени, а напротив – изрич­
но го признава. Без да отрича биологичната 
природа на човека, определението се основава 
на обществената оценка, макар и динамична 
във времето, за мъжки и женски роли, проя­
ви, действия, поведения и пр. Става дума за 
една истина, за едно явление, което винаги 
е било характерен елемент и на българската 
народопсихология. От чл. 4, § 3 на Конвен­
цията не произтича никаква обвързаност за 
държавата нормативно да признае някакъв 
нов пол, различен от мъжкия и женския, а 
единствено задължението да противостои на 
различните форми на насилие над жените и 
домашното насилие, както и да сътрудничи с 
международната общност в това отношение.
Като възприема, неправилно според нас, 
конституционното понятие за пол като осно­
вано единствено и само върху биологичните 
различия между хората, позовавайки се на 
принципа на правовата държава, в мотивите 
на решението, макар и не съвсем ясно и кате­
горично, се поставя и въпросът за несъвмес­
тимост на Конвенцията с конституционната 
дефиниция за гражданския брак. Наистина 
чл. 46, ал. 1 от Конституцията урежда брака 
като доброволен съюз между мъж и жена, така 
че в това отношение половото разграничение 
(de lege lata) е хетеронормативно. Както вече 
сме посочили обаче, нито един текст от Кон­
венцията не задължава Република България 
да въвежда хомосексуалните или какъвто и да 
е друг вид бракове, поради което и в тази на­
сока липсва конституционна несъвместимост. 
С оглед на действителния смисъл и съдър­
жание на клаузите на Конвенцията (най-вече 
определението по чл. 3, буква „в“) разсъжде­
нията на мнозинството съдии, изградени върху 
нововъведеното от тях в българския език досега 
непознато за нас понятие за „половата бинар­
ност“ като основа, върху която традиционно 
се изгражда човешкото общество, а във връзка 
с това и тезата им, че „...биологичният пол е 
детерминиран по рождение и е в основата на 
гражданския пол...“, са неотносими към кон­
кретната проверка за конституционност. Повод 
за тревога е, че мотивите на Конституцион­
ния съд могат да се ползват като ръководни 
принципи и извън предмета на конкретното 
дело. Затова при липсата на конституционно 
определение изразяваме несъгласие с тясното 
и схоластичното разбиране за разделението 
на хората по пол като базирано единствено 
и само върху външно изразените първични и 
вторични полови белези. Както навсякъде по 
света, и у нас в България също се раждат хора 
с неопределена, неясно изразена биологична 
принадлежност, които не носят отговорност 
за това, което природата им е отредила. Във 
връзка с тази обективно съществуваща реал­
ност актуални са въпросите дали такива хора 
подлежат на защита срещу дискриминация 
по полов признак, към кой от двата пола 
следва да бъдат причислени и кой да има 
решаващата дума за това. Проблематиката в 
това отношение е твърде сложна, за да може 
да бъде решена с две-три изолирани и твърде 
повърхностни констатации. 
Във връзка с горното решението предизвик­
ва у нас още въпроси, които се надяваме да 
останат реторични. Първо, дали мнозинството 
би се съгласило, че биологично обективно 
съществуващите индивиди с неопределени 
или смесени полови белези („интерсексуал­
ни“ – хермафродити, кастрати), за разлика от 
включените в статистически доминиращото 
мнозинство с ясно изразена сексуалност, не 
разполагат със защита срещу дискриминация 
по признака „пол“. Второ, дали същото се 
отнася и за лицата, чийто социален или пси­
хологически профил е различен от съответния 
профил на хората от мнозинството. Верните 
отговори на поставените въпроси не могат да 
бъдат достигнати, без да бъде съобразявана 
и най-обикновената човечност, наречена в 
преамбюла на Конституцията със също прив­
несената в българския език дума „хуманизъм“ 
като обозначение на една от най-висшите кон­
ституционни ценности. За нас няма съмнение, 
че всички горепосочени различия попадат под 
защитата на чл. 6, ал. 2 от Конституцията. 
Конвенцията и особено българският є 
превод от правна гледна точка е далеч от 
съвършенството. Конституционноправното 
понятие за пол обаче се съдържа единствено 
в чл. 6, ал. 2 от Конституцията и като родово 
понятие включва както биологичния, така и 
психологичния и социалния пол, при това 
само като основание за недопускане на дис­
криминация. Със същата цел и в абсолютно 
същия спектър понятието се употребява и 
в подложената на конституционна проверка 
Конвенция, поради което липсва противоречие 
между нейните разпоредби и конституционния 
принцип на правовата държава. Затова възпри­
етата в тази насока теза на мнозинството за 
конституционна несъвместимост с принципа 
на правовата държава е неоснователна. 
Не можем да спестим и въпроса дали мно­
зинството би се отказало от заключението 
си за конституционна несъвместимост, ако в 
превода на български език беше използвана 
друга дума или израз вместо думата „пол“, 
която се съдържа и в чл. 6, ал. 1 от Кон­