Държавен вестник, бр. 111, 2025 г., стр. 38

СТР.  38	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  111
разбирането, че видът и интензивността на 
услугите, от които пациентите се нуждаят, ва­
рират в хода на лечението. Като цяло повечето 
от пациентите се нуждаят от по-интензивно 
лечение при постъпване, по-разнообразни 
услуги по време на стабилизиране и по-малка 
част от тях – от услуги с по-ниска интензивност 
след появата на признаци на възстановяване. 
Всеки етап може да бъде разделен на фази, 
които са специфичен избор на всяка отделна 
програма и съответстват на основните прин­
ципи в лечението. Това позволява различните 
фазови модели да бъдат в съответствие с 
предложения в стандартите клиничен модел. 
Фазите на лечението не са непроменяеми, 
фиксирани стъпки със специфични времеви 
рамки и граници. Те трябва да се разглеждат 
по отношение на динамичния континуум от 
грижи, които осигуряват прогреса на паци­
ента в съответствие с неговия индивидуален 
капацитет и терапевтичен план. 
1.7.1. Въвеждащ етап. 
Цел на въвеждащия етап от лечението е 
постигане на стабилизация на пациента и 
определяне на устойчива поддържаща инди­
видуална дневна доза на лекарствен продукт. 
Установяват се терапевтичните взаимоотноше­
ния между пациента и екипа, идентифицират 
се нуждите чрез мултидименсионална оценка 
и се изготвя индивидуален терапевтичен план. 
Извършват се необходимите изследвания и 
консултации с други специалисти. Затвърждава 
се и ангажиментът на значимите близки в 
процеса на оздравяване. Продължителността 
на етапа е от 1 до 3 месеца. 
1.7.1.1. Подготвителни процедури: 
1.7.1.1.1. Първичен контакт и цялостна оцен­
ка – чрез структурирани интервюта (Индекс 
за тежестта на зависимостта, самооценъчни 
тестове и др.), и медицинска оценка – анам­
неза за употребата на наркотици, за други 
соматични и/или психични заболявания, 
лабораторни изследвания (ХИВ/СПИН, хе­
патит В и С, туберкулоза, сифилис, ПКК), 
физикален преглед. 
1.7.1.1.2. Планиране на лечението – разра­
ботва се план за лечение, включващ кратко­
срочните и дългосрочните цели на пациента, 
стъпките и сроковете за тяхното реализиране. 
Определя се водещ на случая. 
1.7.1.2. Дозиране на лекарствения продукт 
до постигане на стабилност и устойчива 
дневна доза. Осъществява се активно лекар­
ско наблюдение за оценка на абстинентната 
симптоматика и определяне на лечебната доза 
на лекарствения продукт. 
1.7.1.2.1. Метадон хидрохлорид 
Пациентите се проследяват най-малко два 
пъти дневно през първите три дни от лечението. 
След установяване на начални симптоми на 
абстиненция и нивото на толеранс се предпис­
ва началната доза, най-често 10 – 30 мг. След 
приема на началната доза пациентът трябва 
да бъде под наблюдение в първите 30 – 60 
минути за оценка на евентуални остри неже­
лани ефекти на лекарствения продукт. След 
2 – 6 часа отново се прави обективна оценка 
на състоянието и при необходимост се дава 
допълнително количество метадон не повече 
от 20 мг. Дозата през първия ден обикновено 
не трябва да е по-голяма от 40 мг. В случа­
ите, в които е необходима по-висока доза, се 
прави внимателна преценка на толеранса. 
Особено внимание се отделя на пациенти 
с висок риск от предозиране поради нисък 
толеранс, паралелен прием на други лекар­
ствени продукти, увредено общо състояние, 
възрастни пациенти и др. През следващите 
дни дозите се увеличават постепенно с не 
повече от 20 мг до изчезване на абстинент­
ната симптоматика. Целта е преминаване 
към еднократен прием. Терапевтичните дози 
на метадона са индивидуални. Средната 
поддържаща доза на пациентите трябва да 
е съобразена с кратката характеристика на 
конкретния лекарствен продукт, като в от­
делни случаи терапевтичната доза може да 
бъде по-висока. При пациенти с доза, двойно 
по-голяма от максимално допустимата доза 
по кратка характеристика, се препоръчва да 
се извършва веднъж годишно определяне на 
плазмено ниво на лекарствения продукт, за 
да не се допусне токсично ниво на плазмена 
концентрация над 750 нанограм/мл.
1.7.1.2.2. Морфин сулфат пентахидрат 
Началната доза е 120 мг или 200 мг. Мо­
ниториране се извършва след 3 часа и при 
нужда дозата се повишава до 320 мг (по 
изключение – до 400 мг при сериозни абсти­
нентни прояви). През следващите дни дозата 
се повишава постепенно, като би могла да 
достигне 800 мг. Максималната доза е 1200 мг, 
а средната – 400 мг. 
1.7.1.2.3. Бупренорфин хидрохлорид 
През първия ден се дават 4 мг бупренорфин 
сублингвално и се мониторират основните 
симптоми на опиева абстиненция. Ако след 
2 часа обективно са налице поне 2 симптома, 
се дават още 4 мг бупренорфин сублингвално. 
Максималната доза за първия ден е 8 мг. През 
следващите дни тя се повишава при нужда 
чрез прибавяне на 2 до 12 – 16 мг. Макси­
малната дневна доза е 32 мг. Когато дозата е 
стабилизирана, има възможност бупренорфин 
да се използва 3 или 2 пъти в седмицата. 
1.7.1.2.4. Бупренорфин/налоксон (субоксон) 
Препоръчителната начална доза е от 2 до 
4 мг сублингвално. През първия ден може да 
бъде назначена допълнителна доза от още 2 
до 4 мг, ако нуждите на пациента го налагат. 
От втория ден нататък дозата се титрира с 
2 до 8 мг според потребностите на пациен­
та. Максималната дневна доза на субоксона 
е 24 мг. След постигане на задоволително 
стабилизиране приемът на субоксон може 
да се намали до прием през ден или 3 пъти 
седмично при някои пациенти.