Държавен вестник, бр. 81, 2010 г., стр. 15

БРОЙ  81	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
разпоредби и да се произнася доколко фак­
тическото поведение в случая е съобразено 
с тях, по-специално допуснати ли са, както 
твърди според терминологията на закона 
засегнатата страна, съществени нарушения 
в рамките на приключили процедури за при­
добиване на научна степен и за заемане на 
академична длъжност (чл. 32, ал. 1 ЗРАСРБ), 
както и дали министърът на образованието, 
младежта и науката има основание да оспорва 
възобновяването на спряна от него процедура 
за придобиване на научна степен или заемане 
на академична длъжност от ректора на висше 
училище или ръководител на научна организа­
ция (чл. 31, ал. 6 ЗРАСРБ). Конституционният 
съд вече е имал възможност да посочи, че 
предоставянето за окончателно разрешаване 
на даден правен спор на друг орган, който не 
е съд, е недопустимо предвид разпоредбата 
на чл. 119, ал. 1 от Конституцията (Решение 
№ 6 от 2008 г. по к.д. № 5 от 2008 г.). 
Същите съображения важат и за чл. 35, 
ал. 4, изр. 2 ЗРАСРБ, доколкото обявява ре­
шенията на Арбитражния съвет към НАОА 
по спорове за освобождаване на определени 
основания от академична длъжност за окон­
чателни. Така се създава недопустимо от Кон­
ституцията правило, което изключва право­
раздавателната компетентност на съдилищата 
и затова то също е противоконституционно.
Няма пречка разрешаването на правен спор 
да бъде предоставено на несъдебен орган, но 
пътят към съда трябва да бъде задължително 
отворен. Само по този начин ще се реализира 
един от главните елементи на принципа на 
правовата държава – последната и решаваща 
дума относно спазването на правата и законни­
те интереси на гражданите и на юридическите 
лица и разрешаването на правните спорове да 
принадлежи на съда. Желанието дейността по 
правораздаването да се „изземе“ от съда и да 
се предостави на друг орган е плод на правен 
нихилизъм и не може да бъде или оправдава­
но със съображения за целесъобразност, или 
несъгласие с натрупаната в това направление 
съдебна практика.
В искането се посочва, че чл. 34, ал. 5 и 
чл. 35, ал. 4 ЗРАСРБ противоречат и на чл. 120, 
ал. 2 от Конституцията. Според Конституци­
онния съд от разпоредбите на закона не може 
да се изведе категорично заключение относно 
правното положение на Арбитражния съвет 
към НАОА, и по-специално, че той е админи­
стративен орган и актовете, които издава, са 
индивидуални административни актове. Оттук 
и тезата, че атакуваните текстове изключват 
съдебния контрол върху административни 
актове, не може да бъде споделена. Друг е 
въпросът дали е допустимо да се създава по­
добен арбитражен орган със задължителна за 
страните компетентност, която да изключва 
компетентността на съдилищата и да право­
раздава по спорове, свързани с трудови от­
ношения. С тези въпроси Конституционният 
съд не е сезиран.
13. Според народните представители чл. 34, 
ал. 6 ЗРАСРБ, според който за неуредените 
случаи относно арбитражната процедура, вкл. 
такси, се прилага Правилникът на Арбитраж­
ния съвет към НАОА, е противоконституци­
онен. Конституционният съд споделя тяхното 
виждане по този въпрос. Конституцията в 
чл. 60, ал. 1 ясно посочва, че както данъците, 
така и таксите трябва да се установяват със 
закон и това изискване е един от фундаментите 
на правовата държава. Член 34, ал. 6 ЗРАСРБ 
влиза в директно противоречие с този кон­
ституционен текст. Той сам посочва, че става 
дума за неуреден от него въпрос и предоставя 
уредбата му на подзаконов нормативен акт, 
доколкото според § 9, ал. 2 ЗРАСРБ правил­
никът за дейността на Арбитражния съвет, 
в който ще се определят и таксите по чл. 34 
ЗРАСРБ, се приема от Министерския съвет. 
Тълкуването на чл. 84, т. 3 и на чл. 60, 
ал. 1 от Конституцията съвместно един с 
друг показва, че трябва да се прави разлика 
между „установяване“ на данъци и такси и 
„определяне“ на техния размер. Конститу­
ционният съд нееднократно е посочвал, че 
установяването на данъци и такси, както и 
размерът на данъците е изключително пра­
вомощие на Народното събрание. Колкото до 
определянето на размера на таксата, която 
поначало представлява възнаграждение за 
услуга и няма по принцип характер на пуб­
лично държавно или общинско вземане, то 
може да бъде предоставено на изпълнителната 
власт (Решение № 10 от 2003 г. по к.д. № 12 
от 2003 г.). Член 34, ал. 6 ЗРАСРБ не прави 
разлика между двете хипотези.
14. Вън от искането за обявяване проти­
воконституционността на чл. 34, ал. 5 и 6 
ЗРАСРБ, които Конституционният съд приема, 
че противоречат на Конституцията, народните 
представители настояват да се обяви за про­
тивоконституционен целият чл. 34 ЗРАСРБ. 
В искането се твърди, че той противоречи 
на чл. 53, ал. 6 от Конституцията. В чл. 34 
ЗРАСРБ се съдържат процедурни правила на 
производството пред Арбитражния съвет към 
НАОА. Според Конституционния съд проблем 
представляват не правилата по процедурата 
сами по себе си, а по-скоро създаването на 
подобен Арбитражен съвет – идеята на закона 
е той да бъде „второ научно жури“, но всъщ­
ност се създава арбитраж със задължителна за 
страните компетентност, който ще извършва 
правораздаване по спорове от сферата на пуб­
личното право, към която би следвало да се 
отнесе процедурата по придобиване на научна 
степен и процедурата по спорове, свързани 
с права по трудови отношения, какъвто ха­
рактер има заемането на административни 
длъжности, както и въобще въпросът как този 
арбитраж се вписва в изискването на чл. 53,