Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  57
Като се има предвид изложеното относно 
единния характер на оспорената нормативна 
уредба и преследваните с нея общи цели от 
страна на законодателя, съдът намира, че 
преценката за нейната конституционосъобраз­
ност налага оспорените законови разпоредби 
да бъдат разглеждани в тяхната цялост, при 
отчитане на общата идея и концепция, на 
които са подчинени. Този подход се основава 
на утвърденото в практиката на Конституцион­
ния съд разбиране, че всяка отделна законова 
норма или част от нея, съдържайки конкретно 
предписание, същевременно е елемент от ця­
лостното уреждане на определени обществени 
отношения в рамките на съответния нормен 
комплекс (Решение № 7 от 2004 г. по к.д. 
№ 6/2004 г., Решение № 8 от 2006 г. по к.д. 
№ 7/2006 г., Решение № 7 от 2021 г. по к.д. 
№ 4/2021 г., Решение № 8 от 2021 г. по к.д. 
№ 9/2020 г.). 
Съобразно общоутвърденото разбиране 
медиацията е доброволна процедура за из­
вънсъдебно разрешаване на спорове чрез 
съдействие на трето лице – медиатор. В този 
смисъл е както легалното определение за 
медиация, обективирано в чл. 2 ЗМ, така и 
чл. 3 от Директива 2008/52/ЕО на Европейс­
кия парламент и на Съвета от 21 май 2008 г. 
относно някои аспекти на медиацията по 
гражданскоправни и търговскоправни въпроси 
(Директива за медиацията) (2016/2066(INI), 
ОВ, L 136/3, 24.5.2008 г.), според което „ме­
диация“ означава структурирана процедура, 
при която /…/ две или повече спорещи страни 
се опитват сами, на доброволни начала, да 
постигнат споразумение за разрешаване на 
спора между тях с помощта на медиатор“. В 
чл. 13 от уводната част на посочената дирек­
тива изрично е пояснено, че „медиацията /…/ 
следва да е доброволна процедура, в смисъл, 
че страните сами отговарят за процедурата 
и могат да я организират както пожелаят и 
да я прекратят по всяко време“. 
Принципът, че медиацията се основава 
на съгласието на страните, е залегнал и 
в Директива 2013/11/ЕС на Европейския 
парламент и на Съвета от 21 май 2013 г. за 
алтернативно решаване на потребителски 
спорове и за изменение на Регламент (ЕО) 
№ 2006/2004 и Директива 2009/22/ЕО (Ди­
ректива за АРС за потребители, ОВ, L 165/63, 
18.6.2013 г.), където в чл. 39 от уводната част 
изрично е подчертано, че „за да се гарантира 
прозрачността на структурите и процедурите 
за алтернативно решаване на спорове (АРС), 
е необходимо страните да получават ясна и 
достъпна информация, която им е необходима, 
за да вземат обосновано решение, преди да 
започнат процедура за АРС“.
Избраният от българския законодател мо­
дел на „медиация по висящи съдебни дела“, 
проведен в оспорените разпоредби на ГПК и 
ЗМ, разкрива съществени особености, които 
именно поставят под въпрос съответствието 
на законовата уредба с принципите и разпо­
редбите на Конституцията. Преди всичко, това 
е въведената задължителност на участието в 
процедура, концептуално замислена като до­
броволна и уредена изцяло като такава преди 
извършените промени със ЗИД на ЗМ. Във 
връзка с това следва да се открои и уредбата 
на процедурата по медиация като част от 
вече започнал съдебен процес. В този смисъл 
законодателното решение за „въвеждането на 
задължителна съдебна медиация по граждан­
ски и търговски дела, която ще бъде част от 
самия граждански процес, а не предпоставка 
за предявяване на иск“, изрично е изведено 
като основен принцип в Концепцията за въ­
веждане на задължителна съдебна медиация 
по граждански и търговски дела. Именно 
съдът в рамките на започнал съдебен процес е 
този, който в случаите на чл. 140а, ал. 1 ГПК 
е длъжен да задължи страните по определени 
категории дела да участват в първа среща в 
процедура по медиация, а в случаите на ал. 2 
има свободата на преценка дали да ги задължи 
за това, както и е длъжен да определи срок за 
провеждане на процедурата. Същевременно, 
тъкмо защото задължаването на страните да 
участват в процедура по медиация предпола­
га вече започнал съдебен процес, в който от 
съда е поискано да предостави защита или 
съдействие при упражняване на лично или 
имуществено право, се поставя въпросът, 
дали по начина, по който е уредена, медиа­
цията по висящи съдебни дела е съобразена с 
конституционно признатото право на достъп 
до съд. Накрая, като съществена особеност 
на модела следва да се посочи предвиденото 
в чл. 78а ГПК санкциониране на страните, 
отказали да участват в процедура за медиа­
ция, чрез възлагане на отговорност за такси 
и разноски независимо от изхода на делото. 
Първият проблем, който поставя тази разпо­
редба, е изцяло концептуален и е свързан с 
преценката допустимо ли е от гледна точка 
на Основния закон неучастието в една проце­
дура, подчинена на принципа на свободната 
воля, да бъде скрепено с налагане на иму­
ществени санкции, т.е. с елемент на принуда. 
Вторият проблем се отнася до възможността 
от посочената разпоредба да се изведе ясно и 
разбираемо правило за поведение, кореспон­
диращо на цялостната процесуална уредба и 
в частност на тази, която се отнася до отго­
ворността за такси и разноски в гражданския 
процес. Според чл. 78а, ал. 1 ГПК като общо 
правило разноските в процедура по медиация 
се заплащат от бюджета на съда. Като се има