Държавен вестник, бр. 76, 2003 г., стр. 74

С Т Р .  74
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  76
Съществуват определено известни различия от
обикновените граждански правоотношения,
възникващи по силата на граждански договор,
които се свеждат до особената компетентност
на тези органи—страни по него. От една страна,
те упражняват своя свободна гражданскоправ-
на воля, за да се постигне съгласие по договора,
а, от друга страна, тя има и административно-
правен характер. Това се отнася в най-голяма
степен за директора на НЗОК, който цели да
защити интересите на държавата. Същевремен-
но е предвидена възможност всяка от страните
да поиска промяна в съдържанието на договора
съгласно чл. 55, ал. 4 ЗЗО, което придава граж-
данскоправен характер на компетентността на
същите органи. Действително съгласуването
между страните относно съдържанието на до-
говора не е основен белег за договорно право-
отношение, понеже подобно съгласуване може
да има и при административни органи, когато
издават съвместно един административен акт.
Така може да се отбележи, че преобладава ад-
министративноправният характер на този до-
говор, който последен белег се изразява най-
вече чрез целта (чл. 53 ЗЗО), която той прес-
ледва, а именно за осъществяване на дейности-
те, предвидени в ЗЗО, и законово определените
функции, които той следва да изпълнява (чл. 45,
ал. 2 и 3 ЗЗО). Тук следва да се отбележи, че
ЗЗО урежда здравното осигуряване в Републи-
ка България, а то е дейност по набирането на
средства от задължителни здравноосигурител-
ни вноски, определени със закон, осъществява-
но от Националния осигурителен институт
(НОИ), тяхното управление и разходване за
здравни дейности, което се осъществява от На-
ционалната здравноосигурителна каса и от ней-
ните териториални поделения—районни здрав-
ноосигурителни каси. Съгласно чл. 54, ал. 3, изр.
първо от ЗЗО договорът се смята сключен, ако
е изпълнено условието, визирано в нея, а имен-
но когато е подписан от не по-малко от 8 пред-
ставители на двете страни по него. Същият се
приподписва от министъра на здравеопазване-
то, като по този начин се осъществява санкци-
ониране на този договор в смисъл на признава-
не същия от страна на държавата. Този договор
представлява недържавен източник на осигу-
рителното право с нормативен характер, който
се определя от предоставената му законодател-
на делегация за нормотворческа дейност в об-
ластта на задължителното здравно осигурява-
не по отношение на правните субекти и предме-
та на регулиране. Недържавните източници не
могат да съществуват без и извън дадената им
от страна на държавната власт санкция. Дър-
жавното санкциониране на такъв недържавен
източник е израз на новите начини, чрез които
държавната власт регулира осигурителните
отношения. Като урежда недържавните източ-
ници, държавната власт им дава правната осно-
ва, която им е необходима, за да съществуват.
Поради това, когато се създават, те вече са
правно легитимни и не се нуждаят от някаква
друга допълнителна форма на санкциониране
от държавната власт. От друга страна, следва
да се отбележи, че актът на министъра на здраве-
опазването сам по себе си е административен
акт, който съгласно разпоредбата на чл. 120,
ал. 2 от Конституцията на Република България
е обжалваем и съгласно чл. 3 ЗВАС подлежи на
съдебен контрол. Същият е такъв за законосъ-
образност. В процесния спор следва да се под-
чертае, че властническото волеизявление, кое-
то министърът на здравеопазването прави с
издаването на този акт по чл. 54, ал. 3, изрече-
ние второ от ЗЗО, се предпоставя от властни-
ческото правомощие, което произтича непос-
редствено от закона, а именно чл. 3 ЗНЗ. Съ-
щият като член на Министерския съвет осъ-
ществява държавната политика в областта на
здравеопазването. Такива функции той има и
като едноличен орган. По делото не се оспорва
и качеството му на орган на изпълнително-раз-
поредителната дейност на държавата. Освен
това той като такъв орган не е страна по този
договор. Последното произтича и от предмета
и съдържанието на договора, посочени по-горе.
Именно това му волеизявление в качеството на
държавен орган има за задача да санкционира
Националния рамков договор, респ. и догово-
ра за допълнение и изменение, като му прида-
де и официален характер, и нормативен такъв
по силата на закона, доколкото в разпоредби-
те на чл. 55, ал. 5 и чл. 59, ал. 2 от него това е
уредено. По този начин държавната власт ре-
гулира осигурителните отношения, конкретно
здравноосигурителните, като се постигат и
поставените в чл. 3, ал. 1 ЗЗО цели за осъщес-
твяване на задължителното здравно осигуря-
ване и се придава юридическа сила на догово-
ра. Налице са два юридически акта—договор и
административен акт, които формират смесен
фактически състав. Осъществяването на пос-
ледния поражда действието на договор в посо-
чената по-горе насока. Същият е уреден в раз-
поредбата на чл. 54 ЗЗО, която регламентира
реда за сключване на Националния рамков
договор, както и в разпоредбата на чл. 55 от
цитирания закон, понеже тя определя негово-
то предметно съдържание. Актът на министъ-
ра на здравеопазването има конститутивно
действие, насочено към реализиране на слож-
ния фактически състав за придаване на офици-
ален характер на това нормативно съглаше-
ние. Това е така, понеже по правило само дър-
жавните органи, какъвто е министърът, имат
право да издават нормативни актове.
Предмет на съдебния контрол за законосъ-
образност по реда на чл. 23 във връзка с чл. 5,
т. 1 ЗВАС е подзаконов нормативен акт, като в
конкретния случай това е Националният рам-
ков договор между Националната здравнооси-
гурителна каса и Българския лекарски съюз и