Държавен вестник, бр. 95, 2018 г., стр. 11

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
предвидимост на правното регулиране, вкл. 
на правораздаването като дейност, възложе-
на от Конституцията на съдебната власт по 
разрешаване на правни спорове. 
Върховният касационен съд е призван 
да осъществява основната си функция за 
върховен съдебен надзор за точно и еднакво 
прилагане на законите от всички съдилища. 
Това предполага законите да са ясни и не-
противоречиви и тяхното приложение да не 
е в зависимост от субективната преценка на 
правозащитния орган. 
Нито едно от изброените изисквания не 
е налице. 
Приемаме, че оспорената разпоредба на 
чл. 280, ал. 2, пр. 3 ГПК е неясна, тя ще съз-
даде възможност за превратно и противоре-
чиво прилагане на закона. Това, че нормата 
е неясна, се потвърждава и от различното є 
възприемане, и от характеристиката, която 
є се дава не само от конституираните стра-
ни по делото, но и в постъпилите писмени 
правни становища от изтъкнати специалисти 
от науката и практиката. Разнопосочни са 
мненията относно въведеното в искането твър-
дение за „бланкетния критерий – очевидна 
неправилност“, за способите за тълкуване и 
за вложеното в словосъчетанието „очевидна 
неправилност“ съдържание. 
Намираме, че съчетанието на понятията 
„очевидна“ и „неправилност“ в тази конфи-
гурация като основание за достъп до кас-
ационно обжалване изцяло е зависимо от 
субективната преценка на състава на ВКС, 
разглеждащ въпроса за допускане на каса-
ционно обжалване. Отсъстват каквито и да 
било критерии за определяне на посочената 
„очевидна неправилност“ на въззивното реше-
ние. Неприемливо е разбирането, че съдър-
жанието на посоченото основание би могло 
да бъде изяснено по тълкувателен път, и то 
по начин, който да предвижда универсално 
правило за поведение на Върховния касацио­
нен съд при неговата дейност по допускане 
на обжалване. Чрез тълкуване поначало се 
преодоляват неизбежните несъвършенства 
на нормативните актове, но тогава, когато 
те са поправими, съдържат поне отправен 
елемент за тълкуване и не са в разрез с духа 
на тълкуваното законодателство.
Със ЗИДГПК – ДВ, бр. 86 от 27.10.2017 г., 
законодателят създава нова ал. 2 на чл. 280, 
като посочва, че „независимо от предпостав-
ките по ал. 1 въззивното решение се допус-
ка до касационно обжалване при вероятна 
нищожност или недопустимост, както и при 
очевидна неправилност“. Това изменение 
на ГПК е обосновано с необходимостта от 
въвеждане на нови основания за допускане 
на касационно обжалване, които да осигурят 
разглеждане на повече дела от Върховния 
касационен съд. Първите две нови основания 
„вероятна нищожност или недопустимост“ не 
са предмет на конституционното дело поради 
безспорното и до настоящия момент право 
на Върховния касационен съд да се занимае 
с тези въпроси още във фазата по допускане 
на касационно обжалване. Те са въведени в 
кодекса през 2017 г., но след натрупана съ-
дебна практика и въз основа на приетото от 
ВКС в Тълкувателно решение № 1/2009 г. на 
ОСГТК на ВКС и след Решение № 4/2014 г. 
на Конституционния съд. 
Според тълкувателното решение Касацион-
ният съд, преди да разреши спора по същество, 
трябва да се произнесе дали обжалваното 
решение отговаря на изискванията за валид-
ност и допустимост. В Решение № 4/2014 г. 
по к. д. № 12/2013 г. Конституционният 
съд е приел „… че процесуалните норми за 
валидност и допустимост на решението са 
особено съществени, поради което съдът е 
длъжен да следи служебно за спазването им 
във всеки стадий от развитие на делото. Ос-
нователността на касационната жалба ще се 
проверява едва след допускане на касационно 
обжалване. Съдът е длъжен служебно да про-
вери допустимостта на обжалваното решение, 
независимо дали касационната жалба съдържа 
подобно оплакване. Върховният касационен 
съд е длъжен още в производството по чл. 288 
ГПК да следи служебно за допустимостта на 
въззивното решение.“ 
Върховният касационен съд предоставя 
защита на страните по делата в съответствие 
с конституционно определеното негово ос-
новно правомощие по чл. 119 от Конститу-
цията тогава, когато процесуалните норми, 
регламентиращи допускане на касационно 
обжалване по ГПК, са с такова съдържание, 
че е създадена възможност те да се прилагат 
по начин, който е общ, ясен и категоричен, и 
недопускащ субективна преценка на основа-
нието за достъп за всеки конкретен случай, 
от съдебния състав, на който е разпределено 
делото. Наистина чл. 281, т. 3 ГПК посочва 
кои са хипотезите на неправилно решение. 
Неправилността на решението като порок, 
представляващ основание за касационно 
обжалване, е както легално, така и теоре-
тично дефиниран и има утвърден точен и 
ясен смисъл. Ноторно е съдържанието и на 
понятието „очевидна“ в смисъла, вложен в 
същия процесуален кодекс (чл. 247 ГПК) при 
отстраняване на очевидна фактическа грешка 
в съдебно решение. 
Новото правно понятие, създадено с ос-
порваната законодателна промяна, е неи-
зяснимо предвид смисъла и съдържанието 
на определението „очевидна“ и връзката му 
с определяемото „неправилност“. Подобно 
словосъчетание не позволява то да бъде 
тълкувано като единно процесуално понятие, 
произтичащо от новото правило в чл. 280, 
ал. 2, пр. 3 ГПК. Нито пък позволява също-
то да бъде самостоятелна предпоставка за