Държавен вестник, бр. 31, 2012 г., стр. 21

БРОЙ  31	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21  
2. От мотивите, които съпътстват проекта 
за решение, както и развилата се при неговото 
приемане дискусия ясно може да се изведе 
целта на предприетата от Народното събра-
ние интервенция. Тя е необходима, за да се 
направи дейността на конституционно уста-
новени висши държавни органи прозрачна, с 
цел да се преодолее възможна злоупотреба с 
права. Конституцията обявява, че Република 
България е държава с парламентарно управ­
ление и оттук изглежда оправдано тъкмо 
Народното събрание да бъде призвано да 
осигури подобна прозрачност и по отноше-
ние на другите конституционно установени 
висши държавни органи. Но този възглед е 
необходимо да се съчетае с обстоятелството, 
че Конституцията последователно прокарва и 
принципа за разделение на властите (чл. 8 от 
Конституцията). Смисълът му е да установи 
разделянето на властта на законодателна, 
изпълнителна и съдебна, да посочи техните 
титуляри и в следващ по-конкретен план 
да фиксира определен баланс между право-
мощия на парламента и правомощията на 
другите посочени в Конституцията висши 
органи на държавно управление по такъв 
начин, че те взаимно да се балансират и 
възпират при упражняването на държав-
ната власт. Целта, която се преследва с 
въвеждането на принципа за разделение 
на властите, е да се избегне възможността 
една власт да доминира над другите; да се 
установи взаимодействие, което изключва 
надмощие. Като разделя държавната власт 
на законодателна, изпълнителна и съдебна, 
от една страна, и установява такава система 
на разпределение на правомощията между 
отделните висши държавни органи, при която 
наред с типичните за титуляря на съответ-
ната власт правомощия, му предоставя и 
правомощия, с чиято помощ да балансира 
другите власти, без да бъде обаче в състояние 
в същото време да ги подчинява и контро-
лира, от друга, Конституцията категорично 
заявява, че последователно и в дълбочина 
се придържа към началото на разделение 
на властите. Ето защо, ако под претекст, че 
е нужна прозрачност в дейността на даден 
висш държавен орган, който и да е друг висш 
държавен орган по пътя на разширителното 
тълкуване на конституционната рамка се 
опита да си присвои допълнителни, в сми-
съл на непосочени изрично в Конституцията 
правомощия и да ги внедри в установената 
конституционна рамка, той ще декомпози-
ра установения модел на взаимоотношения 
между висшите държавни органи, а по този 
начин ще разстрои системата и ще денон-
сира повече или по-малко централната идея 
на принципа за разделение на властите, че 
никоя от властите не може да подчинява 
друга. Конституцията възприема принципа 
на разделение на властите и в съответствие 
с неговата логика и постулати установява 
баланс на взаимоотношения между висшите 
държавни органи. Оттук нататък този баланс 
може да се променя и допълва единствено 
чрез промени в Конституцията. 
От друга страна, все с оглед необходимост-
та да гарантира баланса на правомощията на 
висшите държавни органи и да не допусне 
някой от тях да получи възможност да доми-
нира, Основният ни закон неслучайно въз-
приема определен подход на регламентация. 
Специално правомощията на някои висши 
държавни органи се изброяват и този начин 
на регламентация няма друга цел освен да 
посочи границите на властта, която той се 
ангажира да осъществява, а оттук и да из-
ключи, доколкото положението му на титуляр 
на определена власт позволява, евентуална 
негова намеса по отношение на друг висш 
държавен орган, както и обратното – намеса 
на друг висш държавен орган в сферата на 
дейността му. С други думи, разпределението 
на правомощия, което прави Конституция-
та, използвайки подобен подход на уредба, 
прокарва ясна разграничителна линия в 
правното положение на висшите държавни 
органи и укрепва тяхната стабилност и неза-
висимост от други висши държавни органи. 
Обратният подход, а именно общото опре-
деляне на компетентността, както постъпва 
Конституцията спрямо Министерския съвет, 
също има място, но тъкмо защото става 
въпрос за общо определена компетентност, 
като негов баланс се установява възможност 
дейността на този държавен орган да бъде 
обект на специален контрол от друг висш 
държавен орган.
Последователно прокаран, принципът за 
разделение на властите е per se гаранция срещу 
възможни злоупотреби от страна на висши-
те държавни органи при упражняването на 
техните правомощия – системата на баланс 
и възпиране по естеството си изключва под-
чиняването на една власт на друга. Ето защо 
ще е недопустимо под претекст, че е нужен 
контрол и прозрачност в дейността на даден 
висш държавен орган, който и да е друг висш 
държавен орган по пътя на разширително 
тълкуване на конституционните разпоредби, 
които определят неговия правен статус и 
правомощия, да им придава по-широк сми-
съл, отколкото те имат. Подобен подход не е 
нищо друго освен дописване и следователно 
предизвикателство срещу конституционно 
закрепената формула, по която следва да 
функционира управлението на държавата. Ето 
защо, доколкото Народното събрание като 
титуляр на законодателната власт и чиито 
правомощия са изчерпателно изброени, не 
е овластено изрично от Конституцията да 
контролира как президентът на Република