Държавен вестник, бр. 101, 2024 г., стр. 3

БРОЙ  101	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
от отправяне на преюдициално запитване 
до Съда на ЕС по този въпрос“, но изразява 
предпочитание да сезира Конституционния 
съд, което според него „се явява в случая по-
ефективно“, считайки, че „повдигнатият въ­
прос не разкрива особена правна сложност [...],
касае се за особеност на националното право, 
а не за принципно тълкуване на правото на 
Съюза [...], Конституционният съд се произ­
нася в по-кратки срокове [...], обявяването 
на оспорената част от чл. 272, ал. 1 НПК за 
несъответна на Конституцията ще доведе до 
оставянето є без приложение, което в пълна 
степен ще удовлетвори задължението на сези­
ращия съд, при осъществяване на съдопроиз­
водствени действия, да гарантира спазването 
на правото на Съюза“. По тези съображения 
вносителят „приканва Конституционния съд 
да преразгледа практиката си, съобразно която 
възможността за отправяне на преюдициал­
но запитване прави недопустимо сезирането 
на Конституционния съд“, намирайки двете 
възможности за „алтернативни“, като „сези­
ращият съд следва да притежава право на 
преценка, която е иманентна характеристика 
на правосъдните му правомощия“. 
Конституционният съд, за да се произне­
се по допустимостта на искането, съобрази 
следното:
Искането е направено от субект на инициа­
тива съгласно чл. 150, ал. 2 от Конституцията.
Предмет на искането е установяване на 
противоконституционност на разпоредба 
от действащ закон, което е правомощие на 
Конституционния съд по чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията. По такъв предмет Конститу­
ционният съд не се е произнасял с решение 
или с определение за недопустимост, поради 
което не е налице отрицателната процесуална 
предпоставка по чл. 21, ал. 6 ЗКС.
Искането е съобразено с изискуемите от 
чл. 17, ал. 1 и 2 ЗКС и чл. 18, ал. 1 и 2 от 
Правилника за организацията на дейността 
на Конституционния съд (ПОДКС) форма и 
реквизити.
Задължително условие за допустимост на 
искане, основано на чл. 150, ал. 2 от Консти­
туцията, е оспорената пред Съда разпоредба от 
закон да е от значение за изхода на конкретното 
съдебно производство, т.е. за разрешаването 
на конкретния правен спор. Това изискване 
произтича от формулировката на разпоред­
бата на чл. 150, ал. 2 от Конституцията след 
изменението от 2023 г. – „закон, приложим 
по конкретното дело“.
Конституционният съд е последователен в 
позицията си, че „задължение на сезиращия 
съд е първи да обоснове, че поставеният 
въпрос е от значение за решаването на кон­
кретното дело, и да определи приложимото 
право. Сезирането на Конституционния съд 
трябва да е не само възможност, а необхо­
димост, произтичаща от конкретното дело. 
Законовата разпоредба, по отношение на която 
сезиращият субект е установил несъответствие 
с Конституцията, трябва да е приложима по 
висящото пред него дело. Това означава, че 
без отговора на поставения въпрос сезиращият 
съд не е в състояние да осъществи конститу­
ционосъобразно правосъдната си функция“ 
(Определение № 2 от 13.03.2024 г. по к. д. 
№ 8/2024 г. и цитираната там практика). 
Предмет на конституционното дело е част от 
разпоредбата на чл. 272, ал. 1 НПК. Неговото 
систематично място е в раздел II „Действия 
по даване ход на делото в съдебното заседа­
ние“ на глава двадесета от НПК. Оспорената 
норма урежда едно от първите действия, които 
председателят на съдебния състав трябва да 
извърши в началото на съдебното заседание, 
и има за цел да установи кой се явява пред 
съда като подсъдим и да провери вече събра­
ните данни за неговата самоличност, като го 
запитва за трите имена, за датата и мястото 
на раждането, за неговата народност, граж­
данство, местоживеене, образование, семейно 
положение и единния му граждански номер, 
както и дали е осъждан. 
Съдът намира, че предявеното искане не 
може да постигне заложеното в чл. 150, ал. 2 от 
Конституцията, а именно – осъществяване на 
ефективно сътрудничество между сезиращия 
съд и Конституционния съд с оглед решаването 
по същество на висящото пред сезиращия съд 
дело в съответствие с постановено от консти­
туционната юрисдикция решение. 
Вносителят е обосновал искането си с 
приложимост на посочената в него директива, 
която според него не е транспонирана в бъл­
гарското право чрез необходимите промени 
в чл. 272, ал. 1 НПК, без да отчита правната 
уредба в глава осма от Закона за защита на 
личните данни „Правила за защита на фи­
зическите лица във връзка с обработването 
на лични данни от компетентните органи за 
целите на предотвратяването, разследването, 
разкриването или наказателното преследва­
не на престъпления или изпълнението на 
наказания, включително предпазването от 
заплахи за обществения ред и сигурност и 
тяхното предотвратяване“, която транспонира 
директивата. Той се аргументира и с невъз­
можност за тълкуване на оспорената разпо­
редба от НПК в съответствие с относимите 
според него разпоредби на директивата, без да 
съобрази, че изпълнението на задълженията 
му, произтичащи от посочената разпоредба в 
оспорената част, е въпрос на правоприлагане.
Изложените съображения налагат извод, 
че производството по настоящото дело не 
следва да премине към преценка по същество, 
а искането следва да бъде отклонено като 
недопустимо.