Държавен вестник, бр. 35, 2002 г., стр. 21

Б Р О Й  35
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  21
11.4. Конституционният съд поначало не кон-
тролира законосъобразността на актовете. Сле-
дователно Конституцията ясно разграничава ком-
петентността на двата органа (Конституционен
съд и ВАС) в две насоки: по линия на контроли-
раните актове (ratione materiae); по линия на твър-
дените пороци. Конституционният съд контро-
лира само актове на парламента и президента.
Той не контролира актове на Министерския съ-
вет и Висшия съдебен съвет. Последните са от
компетентност единствено (чл. 92, ал. 2 ЗСВ) на
Върховния административен съд. Конституцион-
ният съд контролира конституционосъобразност-
та на актовете на парламента и президента, но не
контролира тяхната законосъобразност.
12. За конфликта на компетенции
12.1. Конституционната уредба е източник
на конфликти. Уредбата, включително и по това
дело, показва, че е възможен конфликт между
компетенциите на Конституционния съд и ВАС.
Такъв конфликт може да възникне първоначал-
но като конфликт на интерпретации (например
различно тълкуване на чл. 125, ал. 2 и/или
чл. 129, ал. 2 от Конституцията), да се прояви в
конфликт на компетенции и да завърши с кон-
фликт на решения.
12.2. Конституционният съд в отделни слу-
чаи проверява и законосъобразността. По мое
мнение, когато незаконосъобразни предложе-
ния по чл. 98, т. 6, чл. 100, ал. 2 и чл. 129, ал. 2 от
Конституцията завършат с указ на президента,
Конституционният съд се произнася по тези
укази като съд по фактите (ако бъде надлежно
сезиран по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституция-
та). Компетентността му  включва и проверка
за законосъобразност на предложенията. Про-
тиворечието, което съществува между поддър-
жаното тук разбиране и разпоредбата на чл. 92,
ал. 2 ЗСВ, според която ВАС е “единствената
инстанция”, компетентна да се произнася по
законосъобразността на актове на МС и ВСС, е
само привидно. Законовата норма не може да
бъде противопоставена на конституционното
правомощие за проверка конституционосъоб-
разността на указа, а последната по необходи-
мост включва и проверка на законосъобраз-
ността. Обратното разбиране би стеснило конт-
рола за конституционност само до проверка на
подписа на президента, което особено в хипоте-
зата на повторното предложение на ВСС по
чл. 129, ал. 2 от Конституцията е безсмислено.
Въпросът за законосъобразността на пред-
ложенията е преюдициален по отношение на
издадения указ. Отношенията между органите
на изпълнителната и съдебната власт, от една
страна, и президента, от друга страна, са конс-
титуционни по своя характер и тяхното законо-
съобразно осъществяване е условие за консти-
туционосъобразността им. Ето защо в случаи-
те, когато предложенията са последвани от указ
на президента и този указ е оспорен пред Кон-
ституционния съд, последният се произнася и
по законосъобразността на предложенията.
13. За приложимото право
В преценката си за конституционосъобраз-
ността на указите Конституционният съд ще
се ръководи от Конституцията. Не е излишно
да се добави обаче, че при преценката на за-
коносъобразността на предложенията, съот-
ветно на тяхната действителност, съдът след-
ва да се ръководи както от действащите в
страната закони, така и от общи и утвърдени
за европейското конституционно и админис-
тративно право и правосъдие принципи. При-
лагането им (принципът на законността и
презумпцията за действителност на акта, изис-
кването за правна стабилност и оправданите
очаквания на правните субекти, теорията за
фактическия функционер и за външната ви-
димост на акта) елиминира нищожността на
издадени от некомпетентен орган  актове и
гарантира несмущаваното функциониране на
държавното управление. Разумното и държав-
ническо прилагане на тези принципи е задъл-
жителен елемент както на конституционно-
то, така и на административното правосъдие.
Ето защо некомпетентността на неправилно
конституирания ВСС например не винаги оз-
начава, че постановените от него актове са
нищожни. Съдът разполага със значителна
свобода на преценка да приложи посочените
принципи и да отхвърли искане за обявяване
на постановените актове за нищожни. С така-
ва възможност разполага и Конституционни-
ят съд при преценка на конституционосъоб-
разността на издадените укази.
14. Заключение
Поради изложените съображения смятам, че
диспозитивът на решението по това дело тряб-
ва да гласи:
“Предложенията по чл. 98, т. 6, чл. 100, ал. 2
и чл. 129, ал. 2 от Конституцията са актове на
административни органи по смисъла на чл. 120,
ал. 1 и чл. 125, ал. 2 от Конституцията.
Съгласно чл. 125, ал. 2 от Конституцията
кръгът на подчинените на съдебен контрол
актове на Министерския съвет и на Висшия
съдебен съвет се определя със закон. По силата
на чл. 125, ал. 1 тълкуването и прилагането на
закона е конституционно установена компетен-
тност на ВАС, която включва и преценката за
правен интерес от обжалване на акт, последван
от указ на президента.
Указите, издадени въз основа на предложе-
нията по чл. 98, т. 6, чл. 100, ал. 2 и чл. 129,
ал. 2 от Конституцията, подлежат на конт-
рол за конституционосъобразност пред Конс-
титуционния съд по реда на чл. 149, ал. 1, т. 2
от Конституцията. При проверката на конс-
титуционосъобразността на указите Консти-
туционният съд е компетентен да провери и
законосъобразността на предхождащите ги
предложения, независимо дали такава провер-
ка е правена от друг орган преди това.”
Съдия: Тодор Тодоров