Държавен вестник, бр. 23, 2015 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  23
въведената мярка, което съществено рефлек­
тира върху оценката за конституционност на 
целия законов режим на запазване на данните, 
достъпа до тях и възможното им използване. 
По тези съображения Конституционният 
съд счита, че прекомерно дългият срок на 
запазване на данните самостоятелно ком­
проментира конституционосъобразността на 
приетата мярка като цяло, тъй като при тази 
си регламентация, съобразно предвидения 
период на ограничението, тя се явява непро­
порционална.
С решението си от 2.03.2010 г., 1 BvR 256/08, 
1 BvR 263/08 и 1 BvR 586/08 Федералният 
конституционен съд на Германия, Първи се­
нат, се е произнесъл по конституционността 
на аналогични разпоредби във вътрешното 
законодателство на страната, отнасящи се 
до запазването на данни от телекомуникаци­
онен трафик. Заключил е, че запазването на 
данните не е поначало неоправдано от кон­
ституционно гледище, когато е в границите 
на поставената легитимна цел и във връзка с 
критерия за пропорционалност. В този смисъл 
е счел, че мярката не попада под стриктна 
забрана, каквато би била налице само когато 
съхраняването на данните е за неопределени 
или неподлежащи на определяне цели. Въве­
дения с проверявания приложим германски 
закон 6-месечен срок на запазване на данните 
Федералният конституционен съд е намерил 
за оправдан, макар и фиксиран на приемли­
вата с оглед принципа на пропорционалност 
горна граница. 
Въведеният с оспорените разпоредби на ЗЕС 
режим на запазване на данните от телекому­
никационния трафик страда от редица други 
несъвършенства и пороци, които също се оказ­
ват несъвместими с конституционната граница 
на допустимата намеса в сферата на основните 
права. За да бъде оправдана, нейната мате­
риално-правна и процесуалноправна уредба 
трябва да съдържа ясни, точни и недвусмислени 
основания и процедури, които да осигуряват 
достатъчно сериозни и надеждни гаранции, че 
достъпът на съответните национални органи 
до запазените данни ще бъде използван само 
за целите на предотвратяването и разкрива­
нето на тежки престъпления и ще обслужва 
единствено наказателните производства, водени 
за такива престъпления. Казано с други думи, 
правната уредба трябва да създава и гаранти­
ра сигурност у гражданите, че са изключени 
всякакви злоупотреби с техните данни както 
от страна на държавните органи, на които е 
осигурен достъп до тях, така от търговските 
дружества (предприятията), предоставящи 
съответните съобщителни мрежи и услуги, 
които всъщност ги съхраняват.
Законодателното решение за регламенти­
ране на съдебната санкция за получаване на 
достъп до трафичните данни е принципно 
правилно и съответно на изискването за оси­
гуряване на най-високи стандарти на защита, 
защото се засягат основни права в личната 
сфера на човека. Прегледът на оспорената 
уредба обаче показва, че така, както със за­
кона са формулирани процедурите на съдебен 
контрол, те се оказват повече от формални и 
непълноценни, поради което не би могло да се 
очаква, че резултатите от него биха изпълнили 
главното си предназначение – да се ограничи 
до обективно възможния минимум нерегламен­
тираният достъп до данните и злоупотребата с 
тях. Така разпоредбата на чл. 250б, ал. 2, т. 1 – 5 
ЗЕС, която урежда изискванията и реквизитите 
на изискуемото мотивирано писмено искане 
до компетентния съд, съдържа съществена 
непълнота, изразяваща се в следното: Освен 
административните данни – регистрационен 
номер на преписката, за нуждите на която е 
предназначена справката и определеното да 
я получи длъжностно лице, както и исканото 
съдържание на самата справка с описание на 
данните и периода, законът изисква единствено 
посочването на правното основание и целта, 
за която е необходим достъпът. Мотивацион­
ната част на искането изобщо не е изведена 
от законодателя като отделен негов реквизит, 
доколкото само правното основание и целта на 
искането не биха могли да покрият стандартите 
на ефективна съдебна намеса, когато става 
дума за толкова съществена интервенция на 
държавни органи в конституционно защитената 
сфера на неприкосновеност на личния живот, 
жилището, кореспонденцията. Компетентният 
председател на районен съд или оправомощен 
от него съдия (чл. 250в, ал. 1 ЗЕС), предсе­
дател на окръжен съд (чл. 250в, ал. 5 ЗЕС), 
председател на Софийския градски съд, респ. 
оправомощен съдия (чл. 251, ал. 2 ЗЕС), не би 
могъл да се произнесе пълноценно, без да са 
му поднесени фактическите обстоятелства, 
стоящи в основата на отправеното искане. 
Няма как без информация за тях съдията да 
постанови законосъобразен и обоснован акт, 
с който съответно да разреши достъпа до 
данните или да постанови отказ. 
Освен това компетентността и правомощи­
ята на органите по чл. 250б, ал. 1 ЗЕС следва 
да е обвързана с непосредствения предмет на 
направеното искане за всеки отделен случай, а 
това следва да намери законодателно решение 
с нова и прецизна формулировка на текста 
на чл. 250б, ал. 2 ЗЕС, каквато действащата 
редакция на нормата не осигурява. Послед­
ното е наложително, тъй като преобладава­
щата част от легитимираните с оспорените 
разпоредби органи и структури разполагат и 
с множество други компетенции, нямащи по 
същността и характера си никакво отношение 
към дейностите, изпълняващи формулираната 
със закона цел – разкриване и разследване на 
тежките престъпления. Ето защо разпоредбата