Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 13

БРОЙ  57	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13   
Изложеното обосновава извода на съда, че 
подходът на законодателя при определяне на 
делата, включени в обхвата на медиацията 
по висящи съдебни дела, задължителна по 
силата на закона или по разпореждане на 
съда, се характеризира с липса на системност 
и обоснованост поради отсъствието на ясни, 
логични и справедливи критерии, относими 
към възможността за постигане на споразуме­
ние в резултат на процедурата по медиация. 
В този смисъл уредбата на въпроса се явява 
произволна и като такава – противореча­
ща на Основния закон. Както е посочено в 
Решение № 1 от 2005 г. по к.д. № 8/2004 г., 
„забраната за произвол важи спрямо трите 
власти. По отношение на законодателя се 
забранява третирането на равното като не­
равно и обратното, при положение че няма 
същностно оправдание за някакво отклоне­
ние. Произволът представлява нарушение на 
обективен критерий като мащаб за справед­
ливост. Забраната за произвол е важен мате­
риалноправен компонент от съдържанието на 
правовата държава и е приложима към всеки 
закон“. Това разбиране е трайно закрепено в 
практиката на съда (Решение № 11 от 2010 г. 
по к.д. № 13/2010 г., Решение № 4 от 2021 г. 
по к.д. № 1/2021 г., Решение № 10 от 2022 г. 
по к.д. № 21/2021 г. и др.).
В допълнение съдът намира за необходимо 
конкретно във връзка с оспорената разпоред­
ба на чл. 78а ГПК да обърне внимание, че 
според трайната му практика конституцион­
ният принцип на правовата държава изисква 
правната уредба да е ясна, вътрешносвързана 
и безпротиворечива, при което приемането 
на противоречиви, взаимноизключващи се и 
лишени от логика и смисъл законови норми 
обуславя нарушаване на чл. 4, ал. 1 от Кон­
ституцията (Решение № 5 от 2002 г. по к.д. 
№ 5/2002 г., Решение № 3 от 2012 г. по к.д. 
№ 12/2011 г., Решение № 8 от 2012 г. по к.д. 
№ 16/2011 г. и Решение № 3 от 2014 г. по к.д. 
№ 10/2013 г.). В Решение № 8 от 2019 г. по 
к.д. № 4/2019 г. съдът е обърнал внимание, че 
„принципът на законност е ядрото на правовата 
държава във формален смисъл. Изискването 
за достъпност и разбираемост, прецизност, 
недвусмисленост и яснота на законите, а оттук 
и за предвидимост, за съответствието им с 
принципите и ценностите на Основния закон, 
са сред най-съществените негови измерения“. 
Посочено е, че неясните разпоредби създават 
„непредвидимост и правна несигурност за 
адресатите на едно въведено в общо правило 
изискване“. В същия смисъл и в Решение № 8 
от 2017 г. по к.д. № 1/2017 г. е посочено, че 
„без яснота, точност и непротиворечивост 
законите губят своята регулаторна стойност, 
тъй като се създава опасност от нееднаквото 
им тълкуване и прилагане“. 
Както беше обосновано по-горе, оспорената 
разпоредба на чл. 78а ГПК не отговаря на тези 
произтичащи от принципа на правовата дър­
жава изисквания за конституционосъобразност 
на уредбата, тъй като в отклонение от общия 
принцип, проведен в чл. 78 ГПК, обуславя 
отговорността за такси и разноски в процеса 
не от изхода на делото, а от участието на 
страната в процедурата по медиация. По този 
начин законовата уредба на отговорността за 
разноски се превръща във вътрешно проти­
воречива и нелогична, както и несъответна 
на изискването за материална справедливост, 
съобразно което заплащането на разноските се 
явява санкция за допуснатото правонарушение 
от страната, която неоснователно е повдигнала 
правния спор. Именно правната справедли­
вост като висша цел на правосъдието не би 
могла да бъде постигната, ако „спечелилата 
делото“ страна не получи възстановяване на 
разходите, които е направила, за да реализира 
правото си на защита.
В практиката си Конституционният съд е 
утвърдил разбирането, че за да бъде въздиг­
нато в основание за обявяване на конкретни 
норми за противоконституционни, вътрешното 
противоречие в закона трябва да засяга кон­
ституционни ценности и норми и като такова 
е конституционно нетърпимо (Решение № 14 
от 2000 г. по к.д. № 12/2000 г., Решение № 6 
от 2005 г. по к.д. № 3/2005 г., Решение № 5 
от 2009 г. по к.д. № 6/2009 г.). В разглеж­
дания случай вътрешната противоречивост 
в основния граждански процесуален закон 
по особено съществен въпрос, подлежащ на 
разрешаване по широк кръг граждански и 
търговски спорове, е съществена до степен, че 
поставя под съмнение общия разум и логика 
на отговорността за разноски, поставяйки я (в 
отклонение от принципа, залегнал в действа­
щата разпоредба на чл. 78 ГПК) в зависимост 
от фактори, които нямат нищо общо с пре­
ценката на съда за изхода на спора, както и 
за добросъвестността на страните (доколкото 
чл. 78, ал. 2 ГПК предвижда, че и при уважа­
ване на иска разноските по делото се поемат 
от ищеца, ако ответникът с поведението си 
не е дал повод за завеждане на делото и е 
признал иска). В този смисъл недостатъкът на 
уредбата я прави конституционно нетърпима 
на самостоятелно основание като негодна 
да послужи като източник на ясно, логич­
но обосновано, справедливо и предвидимо 
предписание относно дължимите от съда (и 
оправдано очаквани от страните) процесуални 
действия по определяне на отговорността за 
разноски в гражданския процес.
В контекста на вече отчетената необходи­
мост оспорената законова уредба да бъде раз­
глеждана в нейната цялост при съобразяване на 
общата є цел Конституционният съд намира,