Държавен вестник, бр. 57, 2013 г., стр. 7

БРОЙ  57	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
да бъдат съпрузи, и ненавършилите пълноле­
тие деца, а специално според ЗСПД децата до 
навършване на 20 години. Член 47, ал. 1 от 
Конституцията постановява, че отглеждането 
и възпитанието на децата до пълнолетието им 
е право и задължение на техните родители и 
се подпомага от държавата. Специално, кол­
кото се отнася до семейните помощи за деца, 
ангажиментът на държавата надхвърля така 
установеното от Конституцията и допуска някои 
семейни помощи за деца да се предоставят и 
след навършването на тяхното пълнолетие, но 
до определена възраст.
Съдът не споделя развитото в някои от ста­
новищата по делото разбиране, което свързва 
съдържащата се в атакуваните разпоредби 
уредба с чл. 47, ал. 4 от Конституцията. Според 
тях задължението на държавата да предоставя 
особена закрила на децата, останали без гри­
жата на близките си, само по себе си оправда­
ва въвеждането на привилегии във връзка с 
условията за получаване на семейни помощи 
за дете с един жив родител по смисъла на § 1, 
т. 9 от допълнителните разпоредби на ЗСПД. 
Провъзгласеното в чл. 47, ал. 1 от Конститу­
цията правило, че родителите имат приоритет 
при отглеждането и възпитанието на децата, 
а държавата трябва да ги подпомага, запазва 
своята сила и по отношение на преживелия 
родител. Член 47, ал. 4 от Конституцията има 
предвид хипотезата, когато този приоритет е 
отпаднал, защото децата са останали без гри­
жата на близките си и единствено държавата 
е в състояние да им предостави закрила.
В искането си омбудсманът претендира, че 
като е приел атакуваните разпоредби на ЗСПД, 
които специално за децата с един жив родител 
допускат изключения от общите правила за 
предоставяне на месечни помощи за дете до 
завършване на средното образование, на месечни 
помощи за отглеждане на дете до една година 
и на еднократни целеви помощи за деца, които 
са записани в първи клас, законодателят е съз­
давал привилегия само за преживелия родител/
осиновител и той се поставя в неравностойно 
положение с другите родители/осиновители, 
които по някаква причина също отглеждат 
сами своите деца и следователно са в идентично 
положение с него. Ето защо той настоява от 
създадената привилегия да се ползват всички 
родители/осиновители, които без значение по 
каква причина сами отглеждат децата си, а не 
само родителите на деца полусираци. Катего­
рия семейства, в което родител/осиновител 
сам отглежда детето си, е позната на нашето 
законодателство, макар и определянето є да не 
е еднозначно. Законът за семейните помощи за 
деца говори за майка или самотен баща, които 
сами отглеждат детето си (§ 14 и 15 от преход­
ните и заключителните разпоредби на Закона за 
изменение и допълнение на ЗСПД – ДВ, бр. 23 
от 2009 г.), и дава определение на „самотен ба­
ща-осиновител“ като лице, което към момента 
на осиновяването не се намира в граждански 
брак (§ 1, т. 5 от допълнителните разпоредби на 
ЗСПД). На подобна позиция застават и други 
закони, които регламентира сродна на ЗСПД 
материя. Параграф 1, т. 21 от допълнителните 
разпоредби на Закона за насърчаване на заетост­
та (обн., ДВ, бр. 112 от 2001 г.; последно изм., 
бр. 15 от 2013 г.) посочва, че „самотен родител/
осиновител“ е лице, което поради вдовство, 
развод или несключен граждански брак само 
отглежда деца до 18-годишна възраст, както и 
след тази възраст, в случай че те продължават 
да учат, до придобиването на средно общо или 
професионално образование, но не по-късно 
от навършването на 20-годишна възраст. Тази 
дефиниция се разпростира и в нормативната 
уредба на социалното подпомагане, доколкото 
§ 1, т. 3 от допълнителните разпоредби на Пра­
вилника за прилагане на Закона за социално 
подпомагане (обн., ДВ, бр. 133 от 1998 г., пос­
ледно изм., бр. 17 от 2013 г.) я възпроизвежда. 
Ако се приеме, че семейните помощи за деца 
са особен вид социално подпомагане или поне 
принадлежат към един и същи род социални 
помощи в широкия смисъл на думата, би 
могло да се поддържа, че така предложената 
дефиниция има място да бъде съобразявана и 
в отношенията по предоставянето на семейни 
помощи за деца. 
Омбудсманът не оспорва принципната 
възможност да бъдат установени привилегии 
в полза на една или друга уязвима социална 
група на компенсаторни блага с оглед на 
неизгодното социално положение, в което 
съответните лица са изпаднали (Решение № 14 
от 1992 г. по к.д. № 14 от 1992 г.). Както вече 
Конституционният съд е отбелязвал „Прин­
ципът за равенство е равенство пред закона. 
Това, че за едно и също право или задължение 
законът предвижда диференциация, не озна­
чава нарушение на конституционния принцип 
за равенство пред закона. Диференциацията 
се основава на определен критерий и на него 
отговарят всички от една група субекти. Тази 
диференциация в по-голяма степен отчита 
и въвежда в закона точното и справедливо 
приложение на равенството“ (Решение № 6 от 
2010 г. по к.д. № 16 от 2009 г.). Омбудсманът 
обаче претендира, че създадената в полза 
на определена група, по-специално децата, 
останали с един жив родител, привилегия, а 
именно отпадане на доходния критерий при 
предоставяне на семейни помощи за деца, 
трябва да се разпростре за всички деца, които 
се отглеждат от един родител, защото те се 
намират в идентично положение. 
Действително в правовата държава зако­
нодателят е обвързан да урежда подобните 
случаи по еднакъв начин, а различните – по 
различен начин. Само така може да се гаран­
тира равенството пред закона и да се осигури