Държавен вестник, бр. 10, 2018 г., стр. 28

СТР.  28	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  10
служителите. Затова той разполага само с 
правата, които биха притежавали те, ако имаха 
право на индивидуална конституционна жалба.
Биха ли могли те да искат заместването 
на неприложима поради своята противокон­
ституционност разпоредба с правно по-небла­
гоприятната за тях? Според мен не, защото 
нямат собствен интерес от това. Интересът 
им е процесуална предпоставка за съществу­
ването на правото им на оспорване, а оттук 
и за съществуването на правото на оспорване 
на омбудсмана.
При противостоящите интереси – об­
щия – по чл. 5, ал. 1 от Конституцията за 
правовата държава, и специалния – на за­
сегнатите от закона граждани, предимство 
има вторият. Така е не само защото те са 
непосредствено засегнатите от противоконсти­
туционността, а защото правовата държава е 
само средство за осъществяването на тяхната 
свобода и за правата на личността им, които 
са прогласени в Преамбюла на Основния за­
кон като върховен конституционен принцип.
Изводът е, че поради липсата на правен 
интерес разпоредбата на чл. 245, ал. 1 КТ 
не би могла самостоятелно да се оспори от 
омбудсмана.
ІІ. 1. Интерес от оспорването би бил налице 
само ако наред с нея то обхващаше като про­
тивоконституционни още изменената, както и 
първоначалната разпоредба на чл. 245, ал. 1 КТ 
(ДВ, бр. 27 от 1986 г.), според която трудовото 
възнаграждение на работниците се гарантира 
в размери, диференцирано определени според 
образователното и квалификационното им 
равнище от Министерския съвет и от централ­
ното ръководство на професионалните съюзи, 
доколкото тя не се счита за неприложима ex 
lege по силата на § 3, ал. 1 от Конституцията. 
В последния случай оспорването є е възможно 
(опр. 1/1996 г. на Конституционния съд), без 
да е задължително.
2. Съединяването на тези оспорвания, 
според мен, е било допустимо, макар и към 
момента на оспорването изменената и пър­
воначалната разпоредба да не са действащи. 
Те са могли да се оспорят евентуално под 
вътрешнопроцесуалното условие, че дейст­
ващата, а след нея и изменената разпоредба 
бъдат обявени за противоконституционни. 
Това е така, защото от момента на влизане 
на решението в сила действието на предход­
ните разпоредби би се възстановило. Такова 
евентуално съединяване на оспорвания е 
подобно на съществуващото в гражданския 
процес евентуално съединяване на искове. 
То е възможно, защото, ако въпреки своята 
недопустимост оспорването беше уважено, 
не би съществувала пречка за последващо 
оспорване на изменената и с възстановено 
действие разпоредба. Същото би важало и 
при уважаване на оспорването срещу нея по 
отношение на първоначалната разпоредба на 
чл. 245, ал. 1 КТ.
Евентуалното, включително „каскадно“, 
съединяване на оспорвания е според мен 
допустимо.
IV. Според съдията Гроздан Илиев искането 
е недопустимо и следва да бъде отклонено по 
следните съображения:
Подписвам с особено мнение, защото 
приемам, че искането на омбудсмана за ус­
тановяване на противоконституционност на 
разпоредбата на чл. 245, ал. 1 от Кодекса на 
труда (КТ) (обн., ДВ, бр. 26 от 1.04.1986 г.; 
посл. изм. и доп., бр. 102 от 22.12.2017 г.) в 
частта є „в размер 60 на сто от брутното му 
трудово възнаграждение, но не по-малко от 
минималната работна заплата за страната“ не 
следваше да бъде допуснато до разглеждане 
по същество.
Искането е недопустимо с оглед приетото 
наличие на процесуална легитимация на този 
орган да инициира производството с основа­
ние по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията.
Предвид естеството на поставените с иска­
нето въпроси относно твърдяно противоречие 
на оспорената разпоредба с конституционно 
уредени социално-икономически права поради 
намалено изплащане на възнаграждението на 
работника или служителя за извършена работа, 
настоящото конституционно дело е аналогично 
с к. д. № 1 от 2017 г. По това дело останах 
на особено мнение, обосновано с подробни 
съображения. С оглед на съобразителната и 
изведената от нея диспозитивна част на на­
стоящото искане не намирам основание да 
изоставя развитите в особеното мнение ар­
гументи, които приемам за изцяло относими 
и към настоящото дело. Със съображенията 
по к. д. № 1/2017 г. подробно съм обосновал 
тезата за това, че омбудсманът разполага 
с ограничени правомощия да предизвика 
производство пред Конституционния съд, 
като защитата на социално-икономическите 
права на гражданите поначало остава извън 
предметния обхват на възможността за пряко 
сезиране на КС по реда на чл. 150, ал. 3 от 
Конституцията, поради което не се налага да 
ги повтарям. В подкрепа на това разбиране 
са и подробните съображения, изложени в 
Определение № 2 от 12 април 2016 г., пос­
тановено по к. д. № 12/2015 г. (ДВ, бр. 32 от 
22.04.2016 г.).
На следващо място, твърденията за проти­
воконституционност на оспорената разпоредба 
не държат сметка за систематичното є място 
в КТ, неразривната є връзка със следващата 
ал. 2 на чл. 245, чл. 128, ал. 1, т. 2 КТ, както 
и със Закона за гарантиране вземанията на 
работниците и служителите при несъстоятел­
ност на работодателя, разпоредбите за обявя­
ване в несъстоятелност по Търговския закон, 
които са подчинени на една обща цел – да се 
гарантира изплащането на трудовото възна­