Държавен вестник, бр. 77, 2022 г., стр. 3

БРОЙ  77	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
независима и самоуправляваща се адвокатура, 
но само когато това му е възложено изрично 
със закона по чл. 134, ал. 2 от Конституци-
ята за изпълнение на правомощията му по 
Закона за адвокатурата в качеството му на 
висш орган на адвокатурата. Разпоредбата на 
чл. 101, ал. 4, изр. второ ЗМИП не отговаря на 
гореизложените изисквания и в този смисъл 
влиза в противоречие с чл. 4, ал. 1 и чл. 134, 
ал. 1 и 2 от Конституцията.“
Върховният административен съд (пет­
членен състав) обосновава в искането, че 
оспореният чл. 101, ал. 4, изр. 2 ЗМИП е в 
съответствие с правото на Европейския съюз 
в областта на предотвратяването на използ-
ването на финансовата система за целите 
на изпирането на пари и за финансирането 
на тероризма и основно с Директива (ЕС) 
2015/849 на Европейския парламент и на 
Съвета от 20 май 2015 г. за предотвратяване 
използването на финансовата система за целите 
на изпирането на пари и финансирането на 
тероризма, за изменение на Регламент (ЕС) 
№ 648/2012 на Европейския парламент и на 
Съвета и за отмяна на Директива 2005/60/
ЕО на Европейския парламент и на Съвета 
и на Директива 2006/70/ЕО на Комисията 
(Директива 2015/849). Сезиращият съд не 
намира основание за отправяне на преюдици-
ално запитване до Съда на Европейския съюз 
относно действителността или тълкуването на 
Директива 2015/849. Определя разпоредбата на 
чл. 101, ал. 4, изр. 2 ЗМИП като национална 
законодателна мярка за постигане на целите 
на Директива 2015/849, за която в директивата 
няма самоизпълними норми или такива, които 
да налагат определено конкретно съдържа-
ние. Според съда разпоредбата не нарушава 
националната конституционна идентичност.
Върховният административен съд (петчле-
нен състав) аргументира връзката между 
разпоредбата на чл. 101, ал. 4, изр. 2 ЗМИП 
и висящия пред него правен спор, като сочи, 
че: Вътрешните правила са издадени от ад-
министративен орган по смисъла на § 1, т. 1 
АПК – „В случаите, в които е овластен от 
закона да издаде нормативен акт, Висшият ад-
вокатски съвет действа като административен 
орган“, тъй като „подзаконова нормотворче-
ска компетентност може да бъде възлагана 
със закон и на органи извън изпълнителната 
власт“, в т.ч. „и на правни субекти, които не 
са държавни органи“; Вътрешните правила са 
нормативен акт – „съдържат вторични правни 
норми, които детайлизират законовата уредба“; 
издадени са въз основа на законова делегация, 
установена в чл. 101, ал. 4, изр. 2 ЗМИП и 
„В този смисъл от значение за преценката 
дали един акт подлежи на съдебен контрол 
по реда на АПК следва да се прави с оглед 
характера на акта“, но „начина на уреждане 
на правомощието на Висшия адвокатски съвет 
по приемането на процесния акт“ в чл. 101, 
ал. 4, изр. 2 ЗМИП намира за несъответен на 
Конституцията.
Конституционният съд, за да се произнесе 
по допустимостта на искането, взе предвид 
следното:
Искането е направено от субект по чл. 150, 
ал. 2 от Конституцията, който привежда до-
води за противоречие на приложимия закон 
по висящия пред него правен спор – чл. 101, 
ал. 4, изр. 2 ЗМИП – с Конституцията.
Трайно установено в практиката на Кон-
ституционния съд е разбирането, че на осно-
вание чл. 150, ал. 2 от Конституцията право 
да сезират Конституционния съд имат съдебни 
състави на двете върховни съдилища, които 
в рамките на конкретно съдебно производ-
ство са установили несъответствие между 
приложимия закон и Конституцията (Опре-
деление № 1 от 1.07.1997 г. по к.д. № 5/1997 г.; 
Определение № 2 от 23.03.2010 г. по к.д. 
№ 17/2009 г.; определение от 24.02.2011 г. по 
к.д. № 19/2010 г.; определение от 29.07.2016 г. по 
к.д. № 9/2016 г.; определение от 27.03.2018 г. по 
к.д. № 1/2018 г.; определение от 9.05.2019 г. по 
к.д. № 5/2019 г.; определение от 17.09.2019 г. по 
к.д. № 9/2019 г.; определение от 19.01.2021 г. по 
к.д. № 14/2020 г.; определение от 14.09.2021 г. по 
к.д. № 13/2021 г.; определение от 15.02.2022 г. 
по к.д. № 21/2021 г.).
Член 150, ал. 2 от Конституцията и по-
стоянната практика на Конституционния 
съд изискват законовата разпоредба, по 
отношение на която сезиращият субект е 
установил несъответствие с Конституцията, 
да е приложимо право по висящия пред него 
съдебен спор. Това значи, че без отговора 
на поставения въпрос сезиращият съд не е 
в състояние да осъществи конституционосъ-
образно правосъдната си функция, защото 
не е в неговата компетентност да установи 
надлежно несъответствието на приложимия 
закон с Конституцията. Обосноваването, че 
поставеният въпрос е от значение за решава-
нето на конкретното дело, е задължение на 
сезиращия субект. 
В случая сезиралият Конституционния съд 
съдебен състав е изпълнил задължението си да 
обоснове приложимостта на разпоредбата на 
чл. 101, ал. 4, изр. 2 ЗМИП по висящия пред 
него правен спор. Но Конституционният съд 
не е обвързан от преценката на сезиращия съд 
за приложимото право, защото тази преценка 
предпоставя собствената на Конституцион-
ния съд компетентност да се произнесе по 
направеното искане (неговата юрисдикция), 
а всеки съд, в т.ч. и Конституционният, сам 
преценява компетентността си да се произ-
несе по искане, с което е сезиран – чл. 13 
ЗКС (Определение № 2 от 23.03.2010 г. по к.д. 
№ 17/2009 г., Определение № 2 от 24.02.2022 г. 
по к.д. № 15/2021 г.). За да се прецени в про-
цесния случай приложимо право в посоче-