Държавен вестник, бр. 47, 2009 г., стр. 45

Б Р О Й  47
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  45
Най-напред, преклузията на права по чл. 133
ГПК не е абсолютна, той няма характер на не-
преодолима преграда. Самият текст в края си
казва, че съответните права не се преклудират,
ако пропускът се дължи на особени непредви-
дени обстоятелства. Допуска се с твърде обща
формулировка да не настъпят визираните в тек-
ста правни последици. Очевидно практиката ще
трябва да се произнесе по това, какво представ-
ляват особени непредвидени обстоятелства, но
така или иначе текстът държи сметка, че съдът
ще трябва да установява истината. Следовател-
но тази разпоредба не е замислена като пречка
за установяване на истината.
На следващо място не може да се приема, че
производството не осигурява установяването на
истината, след като в същото това производст-
во страната има възможност да иска, например
при опасност да пропусне нещо в отговора на
исковата молба, продължаване на срока по
чл. 63, ал. 1 ГПК. Производството следовател-
но чака от страната да се включи в установява-
нето на истината.
На трето място, ако не го направи, страната
има възможност да иска и възстановяване на
срока по чл. 64 ГПК пак с цел да осигури уста-
новяването на истината.
Най-сетне, все с оглед установяването на ис-
тината при разглеждането на делото в открито
заседание ответникът може да поиска допълни-
телен срок, за да вземе становище по направени-
те в него доказателствени искания (чл. 144 ГПК).
Няма основание един текст, който иска да
установи по-строга процесуална дисциплина, да
бъде нарочван, че така той препятства устано-
вяването на истината. Всяка процесуална прав-
на система познава преклузията на права. В
голяма степен сроковете тъкмо в процесуално-
то право са преклузивни. И това е съвсем ло-
гично. Рано или късно тази преклузия трябва
да настъпи, иначе няма да може да се реши
делото. Следователно не логиката, че преклу-
зията сама по себе си пречи на установяването
на истината, е вярна, а дали моментът, в който
тя настъпва, не пречи на установяването на
истината. Тъкмо в тази насока ГПК е макси-
мално гъвкав, като въвежда правила за продъл-
жаване и възстановяване на срокове. По този
начин единствено от страната ще зависи до-
колко ще иска да се установи истината по дело-
то. Законът трябва да създава условия да се ус-
танови истината по делото, а не да защитава
оня, който нехае за собствените си интереси.
Законът трябва да създава възможности за за-
щита, а не да оставя проблемите да се решават
евентуално във времето. Нека да се уточни, че
тук не става дума за нови обстоятелства и нови
доказателства, за които страната не знае—за
тях няма пречка да бъдат установени, когато
бъдат узнати—чл. 147 ГПК.
Гражданският процесуален кодекс дава въз-
можност да се установи истината, друг е въп-
росът, че страната ще трябва да се потруди и
да гледа сериозно на участието си в производ-
ството. Факт е, че законът в чл. 133 не пред-
вижда непреодолими пречки и това е доста-
тъчно, за да се поддържа, че той осигурява ус-
тановяването на истината. Обратното би било
по-опасно, когато установяването на истината
бъде поставено единствено в зависимост от
волята на страната.
Има и друго принципно възражение срещу
изложените в искането мотиви. Няма съмне-
ние, че чл. 133 ГПК е израз на т. нар. концен-
трационно начало в гражданския процес. То
бе застъпено в много голяма степен в проекта
за ГПК, но впоследствие, поради едно или друго
съображение, бе силно редуцирано и запазено
в своята пълнота единствено в производство-
то по търговски спорове, включително двой-
ната размяна на книжа. В последна сметка, все
пак от него останаха някои правила, най-вече
това са два елемента от производството: отго-
ворът на исковата молба и разпоредбата на
чл. 133 ГПК. Тезата, че определен текст, кой-
то олицетворява концентрационното начало,
противоречи на принципа за установяване на
истината, всъщност иска да сблъска две нача-
ла на процеса. Излиза, че законодателства, въз-
приели концентрационното начало, бягат от
истината или, казано по-меко, допускат да не
се стигне до истината в процеса. Очевидно тук
не става въпрос за сблъсък, за антагонизъм, а
за принципи на гражданския процес, между
които има сложно съотношение, вътрешен
баланс, който трябва да се обясни, а не всичко
да се свежда до тяхната несъвместимост или
отхвърлянето на единия от другия, особено след
като законодателят се е постарал да създаде
условия за избягване на констатирани в по-
старото ни законодателство, по конкретно в
Закона за гражданското съдопроизводство
(отм.), недостатъци.
Колкото до възможните противоречия меж-
ду чл. 133, от една страна, и чл. 145 и 146 ГПК,
от друга, това е проблем на самия закон и въп-
росът, как евентуално да се разбира съотноше-
нието между тях или пък по какъв начин посо-
ченият текст се съотнася със засилването на
принципа за служебното начало, ще трябва да
се реши по пътя на тълкуването. Това са въпро-
си обаче, които остават извън контрола за кон-
ституционност на закона. Без значение за об-
съждането на чл. 133 ГПК е и това, дали има
разминаване между чл. 121, ал. 2 от Конститу-
цията и чл.10 ГПК, доколкото такъв въпрос не
е поставен в искането и Конституционният съд
може да обсъжда единствено съответствието
на даден текст с Конституцията.
Г. Член 280, ал. 1, чл. 284, ал. 3, т. 1 и чл. 288
ГПК, също редакция ДВ, бр. 59 от 2007 г.—про-
тиворечие с чл. 56, чл. 119 и чл. 124.
Заглавието на чл. 280 е в главата Касацион-
но обжалване—Приложно поле: На касацион-
но обжалване пред Върховния касационен съд
подлежат въззивните решения, в които съдът