Държавен вестник, бр. 78, 2006 г., стр. 7

Б Р О Й  78
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  7
подход, прилаган не за първи път от Конститу-
ционния съд, води до циментирането на Кон-
ституцията, което не може да е цел на съвре-
менния конституционализъм.
Считам, че решението не покрива предмета
и не дава отговор по съществото на спора, по-
ради което подписах с особено мнение.
Конституционен съдия: Емилия Друмева
Евгени Танчев
Подписах с особено мнение, тъй като не спо-
делям мотивите, които са логически непосле-
дователни и не водят до диспозитива на поста-
новеното решение.
Заслужава да се отбележи, че предпоставки-
те, от които тръгват мотивите, сами по себе си
са верни и следва да бъдат подкрепени. Не бих
могъл да не споделя разбирането, че в желани-
ето си да отхвърлят наследството на аncien
regime, създателите на Конституцията от 1991 г.
възприемат демократичните стандарти на све-
товния конституционализъм и ги прилагат, за
да може страната ни да се нареди сред напред-
налите държави в Европа.
Положително следва да се оцени и изводът,
намерил място в мотивите, че придържайки се
към класическото разграничаване между учре-
дителна и учредени власти, Конституцията на
Републиката може да бъде отнесена към твър-
дите основни закони, тъй като процедурата за
изменение е усложнена, за да предотврати въз-
можността за приемане на незрели, прибърза-
ни, неуместни и недемократични конституци-
онни промени. Приемането на решенията със
супермнозинства е предназначено да осигури
по-висока степен на съгласие в сравнение с
волята на победителя в редовните избори и
предпоставка за конституционните изменения,
в които намира израз народният суверенитет да
осигурят жизнеспособността и стабилността на
конституционната система.
Адмирации заслужава и желанието на мно-
зинството да гарантира върховенството на Кон-
ституцията, да осигури основните принципи на
конституционното управление.
Може само да се съжалява, че от тези демок-
ратични постулати на либералния конституци-
онализъм, поради логична непоследователност
и еклектизъм, се достига до неубедителни раз-
съждения и диспозитив, който не съответства
предпоставките, от които тръгват мотивите.
Преди всичко се подменя посоченото от
искателя основание за постановяване на про-
тивоконституционността на чл. 129 поради
това, че промяната попада в кръга на изклю-
чителните правомощия на Великото Народно
събрание като първичен носител на учреди-
телна власт, тъй като засяга формата на дър-
жавно управление. По всяка вероятност мно-
зинството не е в състояние да открие противо-
речие между атакуваното изменение и форма-
та на управление и да постанови противокон-
ституционност на исканото основание или
имплицитно презюмира, че е необходимо да се
отклони от Решение № 3 от 2003 г., в което
включва и съдебната власт в дефиницията на
понятието форма на управление.
Вместо това мотивите поставят началото на
процес на разширяване на компететността на
ВНС чрез изброяване на ценности, принципи,
цели, провъзгласени в чл. 1 и чл. 2, 4, 8 и др. от
глава първа на Конституцията, посветена на ос-
новните начала, доколкото чл. 158, ал. 1, т. 3
предполагал, че и те попадат в правомощията
на ВНС. На пръв поглед, и най-вече в доктрина-
лен план подобно съждение е убедително, тъй
като редица демократични конституции, съз-
дадени след края на Втората световна война,
предвиждат така наречените клаузи за неизме-
няемост на основните закони, поставени извън
компетенциите на всяка включително и на уч-
редителната власт в националната държава. Заб-
раните за изменение на конституциите ограни-
чават учредителната власт и изключват възмож-
ността за отмяната на основни ценности, прин-
ципи и норми, изрично провъзгласени от създа-
телите на конституциите като ядро на демокра-
тичния конституционализъм и гаранция за са-
мосъхранение на конституционната демокра-
ция срещу авторитарни посегателства или то-
талитарен преврат. Германският Grundgesetz от
1949 г. прогласява недопустимост на изменения
на конституцията относно федералния, демок-
ратичния или социалния характер на републи-
ката, основните конституционни принципи на
народния суверенитет, примата на конституци-
ята над законодателната власт, разделението
на властите, правото на съпротива срещу всеки,
който иска да премахне конституционния ред,
когато липсва друго възможно средство, човеш-
кото достойнство, неприкосновеността, неот-
менимостта и прякото действие на правата на
човека (чл. 79, 3; чл. 20; чл. 21). Следвайки тра-
дицията, установена от Третата република
1875—1940 г., действащата Конституция на Пе-
тата Френска република от 1958 г., постановя-
ва в чл. 89, че републиканската форма на управ-
ление не подлежи на преразглеждане. Анало-
гична разпоредба се съдържа в Конституцията
на Република Италия от 1946 г. Основният за-
кон на Република Румъния от 1991 г. изключва
националния, независим, единен и неделим
характер на държавата, републиканската фор-
ма на управление, териториалната цялост, не-
зависимостта на съдебната власт, политичес-
кия плурализъм, официалния език, отнемането
на права и свободи на човека и гаранциите за
тях от сферата на въпросите, подлежащи на
конституционна ревизия. Така чрез изрично
провъзгласените неизменяеми положения твър-
достта на конституциите гарантира конститу-
ционната демокрация. Българската конститу-
ция не предвижда подобни положения. В този
смисъл разширяването на правомощията на