Държавен вестник, бр. 78, 2012 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  78
които трябва да станат обществено достояние, 
предвижда създаването на независима комисия 
като специализиран орган, който да обяви 
принадлежността към секретните служби, 
и въвежда съдебен контрол върху нейните 
действия. По този начин, от една страна, га­
рантира правото на защита на заинтересувания 
гражданин и достоверността на документите 
за принадлежност, а от друга, предотвратя­
ва възможността лицата, заемащи значими 
публични длъжности, да бъдат поставяни в 
зависимост чрез неправомерно и избирателно 
използване на данни за тяхното минало. 
Категорични сме, че ЗДРД… не е приет само 
с оглед осигуряване на достъп на обществото 
до информация за миналото на лицата, които 
заемат публични длъжности, но и с оглед на 
това да се направи информирана преценка за 
допустимостта да продължат да заемат или 
да бъдат назначавани на такива длъжности. 
Ограничението по чл. 11, ал. 1, т. 8 ЗБТА не се 
отнася за властова позиция, която се получава 
в резултат на упражняването на общо, равно 
и пряко избирателно право. Затова в случая 
не може да се поставя въпросът за зачитане 
на народния суверенитет, който по принцип 
не може да се поставя под предварителни 
ограничения извън информираността на из­
биращия за миналото на избирания.
Като дава отрицателна морално-политиче­
ска оценка на миналото на определена катего­
рия лица, ЗДРД… предоставя възможност със 
съответно индивидуално решение или по общ 
начин – чрез неперсонифициран нормативен 
акт, да се решават въпросите, свързани с на­
значенията на публични длъжности (в случая 
посочените в чл. 3, т. 19 ЗДРД…), въпреки 
че самият закон не предвижда ограничения 
за заемането им. След като са изпълнени 
законовите критерии за установяване на 
принадлежност към репресивните служби на 
стария режим, нормативният подход, който е 
приложен с оспорените текстове на ЗБТА, е 
за предпочитане пред решения ad hoc, които 
не са гарантирани срещу субективизъм и не­
равно третиране на засегнатите лица.
Аргументът, че този подход е недопустим 
от конституционно гледище, тъй като норма­
тивно се създава колективна презумпция за 
укоримост на определена категория правно 
регламентирани дейности, осъществявани при 
тоталитарния режим, а именно – сътрудни­
чеството на секретните служби на този режим, 
е неприемлив, тъй като тоталитарните прак­
тики са получили своето морално и правно 
осъждане. Тези практики са се реализирали 
чрез дейността на репресивните органи на 
стария режим, които са притежавали опреде­
лен персонален състав – щатни и извънщатни 
сътрудници, предмет на обявяване със ЗДРД… 
Конкретното установяване на дейността и съот­
ветно вината на всеки от бившите сътрудници 
не само не е възможно поради огромния архив 
от досиета и тяхното прочистване непосред­
ствено след промените през 1990 г., но и не 
е необходимо, тъй като принципът на юри­
дическото равенство, прогласен с чл. 6, ал. 2 
от Конституцията, не е нарушен – определена 
категория лица с установена принадлежност 
към структурите на ДС и РУБНА се третират 
по еднакъв начин по отношение заемането 
на определени публични длъжности. Дово­
дът, че в други публични структури все още 
не се предвижда лустриране на ръководните 
кадри, не може да аргументира извода за 
противоречие на оспорената разпоредба от 
ЗБТА с чл. 6, ал. 2 от Конституцията, защото 
от това обстоятелство не следва отпадане на 
необходимостта от въвеждането на конкретни 
ограничения в системата на националните 
информационни институти.
Оспорената разпоредба не е дискримина­
ционна, тъй като не предвижда ограничения 
на права въз основа на някой от изчерпателно 
посочените признаци в посочения конститу­
ционен текст. Невярно е твърдението, че с 
нея се въвежда дискриминация на плоскостта 
на един от тези признаци – обществено по­
ложение, тъй като този признак не може да 
се свърже с принадлежността към бившата 
ДС и РУБНА. Тази принадлежност поставя 
въпроса за двойствения обществен статус 
на лицето, сътрудничило на тайните репре­
сивни структури, тъй като в миналото това 
лице освен официалното положение, което 
само по себе си не представлява пречка за 
заемане на длъжност по чл. 3, т. 19 ЗДРД…, 
е притежавало и друго, секретно положение, 
което не само не е „обществено“, но по си­
лата на закон е получило негативна морал­
но-политическа оценка. По тази причина 
рестрикцията, приложена относно тези лица, 
не е дискриминационна, тъй като принципът 
на равенство пред закона означава еднакво 
третиране на еднаквите случаи и различно 
на различните, т. е. изисква да се отчитат 
различията между хората – от една страна 
техните заслуги, както и обратно – техните 
действия с негативни последици.
В решението се поддържа разбиране, че 
служителите и сътрудниците на репресивните 
служби са упражнявали правно регламентира­
на дейност, макар и в условията на тоталитарен 
режим, което дава основание приложената 
към тях рестрикция да се квалифицира като 
дискриминационна и противоречаща на прин­
ципа на правовата държава. Не споделяме 
този позитивистки подход към правото като 
неутрално по отношение на общовалидните 
човешки ценности, защото води до обезценя­
ване на неговата морална стойност и извежда 
легитимността му формално – само от това, 
че е установено от държавата, независимо от 
това, дали е тоталитарна по същността си и