Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 7

БРОЙ  57	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
предвид правилото на ал. 2, изречение второ, 
според което при отказ и на двете страни да 
участват в процедурата разноските по ал. 1 се 
заплащат от тях поравно, може да се направи 
изводът, че като замисъл на законодателя 
това са направените от съдебния център по 
медиация разноски за организиране и про­
веждане на процедурата (за възнаграждение 
на медиатора, преводачи, експерти и пр.), но 
не и направените от страните разноски в тази 
процедура (например за транспортни разходи 
или за заплащане на адвокатско възнаграж­
дение), които по този начин остават в тяхна 
тежест независимо от участието на насрещната 
страна в процедурата и от изхода на съдебното 
производство. Не е предвидено изключение 
от това правило за страните, освободени от 
такси и разноски в съдебното производство, 
вкл. икономически уязвими (по подразбиране) 
граждани, каквито са работниците и служи­
телите по трудови спорове и претендиращите 
издръжка (чл. 83, ал. 1, т. 1 и 2 ГПК), както и 
освободените от такси и разноски поради липса 
на достатъчно средства (чл. 83, ал. 2 ГПК). 
Същевременно в изречение първо на ал. 2 е 
посочено, че страната, която е отказала да 
участва лично или чрез пълномощник в пър­
вата среща в процедура по медиация „дължи 
таксите и разноските по делото в съответната 
инстанция, както и разноските по ал. 1, ако 
страната е загубила делото“ – следователно, 
по аргумент от противното, няма да дължи 
разноски на насрещната страна, ако е участ­
вала в процедурата по медиация, макар и 
срещу нея да е постановено неблагоприятно 
решение. В хипотезата на ал. 2, изречение 
второ неучастието на двете страни в процеду­
рата е уредено като самостоятелно основание 
за понасяне на направените от тях разноски 
в съдебното производство, доколкото в този 
случай е предвидено, че разноските остават 
в тежест на страните, както са ги направили, 
независимо от изхода на делото и следователно 
страната, в чиято полза е постановено реше­
нието, не може да получи възстановяване на 
разноските си. По този начин отговорността 
за разноски е поставена в зависимост не от 
изхода на спора в съдебното производство 
(какъвто е общият принцип при отговор­
ността за разноски според чл. 78 ГПК), а от 
участието в процедурата по медиация. Така 
се оказва, че ако страната е взела участие в 
процедурата, тя няма да заплати разноските 
на насрещната страна, макар и да е „загубила 
делото“, а ако е получила благоприятно за 
нея решение, няма право на възстановяване 
на направените разноски, щом е отказала да 
участва в тази процедура.
При преценката за конституционосъобраз­
ност на оспорената законова уредба съдът 
намира за необходимо да обърне внимание, 
че според трайната му практика правото на 
защита по чл. 56 от Конституцията е основно 
право на гражданите, предназначено да служи 
като гаранция за реализацията на другите 
основни права на правните субекти. За да е 
изпълнено със съдържание това право, тряб­
ва да е налице гарантиран свободен достъп 
до съд. В този смисъл, както е подчертано в 
Решение № 14 от 2014 г. по к.д. № 12/2014 г., 
„правото на съдебна защита, въпреки че не 
е изрично формулирано в Основния закон, в 
рамките на по-общата постановка на чл. 56 от 
Конституцията трябва да се счита за принцип 
на правовата държава, като това положение 
е утвърдено трайно в практиката на КС“. 
Същото разбиране е поставено в основата на 
практиката на съда, в която е акцентирано, 
че съдебната защита е най-важната правна 
гаранция както за правата и интересите на 
гражданите и юридическите лица, така и за 
законосъобразността на актовете и дейст­
вията на администрацията, поради което и 
гарантираният достъп до съд е „завършваща­
та тухла“ в сградата на правовата държава 
(Решение № 6 от 2008 г. по к.д. № 5/2008 г., 
Решение № 7 от 2020 г. по к.д. № 11/2019 г.). 
В Решение № 14 от 2022 г. по к.д. № 14/2022 г. 
Конституционният съд е посочил, че „без да е 
прогласен изрично в Конституцията, безпре­
пятственият достъп до съд е приет не само за 
национален стандарт, анализиран подробно в 
юриспруденцията на Конституционния съд, но 
и за международен такъв, широко застъпен 
в практиката на ЕСПЧ“ и „в българската 
конституционна практика той се приема за 
неразделна част от по-общото право по чл. 56 
от Конституцията“, както и „за задължителна 
предпоставка, за да могат да бъдат реализи­
рани всички останали процесуални гаранции 
за правата на човека в рамките на съдебните 
производства (Решение № 11 от 2016 г. по 
к.д. № 7/2016 г., Решение № 13 от 2021 г. по 
к.д. № 12/2021 г.), доколкото в правовата 
държава съдебната защита на правата е оп­
ределящата форма на защита“. 
Във връзка с признатото от Основния закон 
право на защита съдът намира за необходимо 
да посочи, че в контекста на необходимостта 
да се зачита примата на обвързващите Ре­
публика България международни договори 
съгласно чл. 5, ал. 4 от Конституцията, при 
защита на конституционните права трябва да 
се държи сметка за обвързващите Република 
България международни стандарти относно 
правата на човека, установени в КЗПЧОС и 
в практиката на Европейския съд по правата 
на човека (ЕСПЧ), при което тълкуването на 
съответните разпоредби на Конституцията в 
материята на правата на човека следва да бъде 
съобразено във възможно най-голяма степен 
с тълкуването на нормите на КЗПЧОС. Както