Държавен вестник, бр. 27, 2010 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  27
на Народното събрание по чл. 17 ЗДБ, това не 
означава, че той си е присвоил осъществяването 
на народния суверенитет. 
Член 1, ал. 3 от Конституцията има охра­
нителен характер по отношение на народния 
суверенитет и не може да бъде свързан със 
съдържанието на чл. 17 ЗДБ. 
Конституционният съд намира, че чл. 17 
ЗДБ не противоречи на чл. 1, ал. 2 и 3 от 
Конституцията и затова те не могат да бъдат 
основание за противоконституционност на 
оспорваната разпоредба.
ІІ. Противоречие на чл. 2, ал. 5 ЗДБ – 2010 г., 
който има следното съдържание: „Неизпълне­
нието на приходите от дейността на органите 
на съдебната власт е за сметка на наличностите 
по сметки от предходни години. При недостиг 
на средства от наличности неизпълнението се 
компенсира с допълнителна субсидия от цен­
тралния бюджет, която се предоставя и в слу­
чаите, когато тя може да доведе до влошаване 
на бюджетното салдо по чл. 1, ал. 3.“ 
Законовият текст не посочва за субект 
Народното събрание, който има право с 
изменителен закон да промени бюджетното 
салдо, установено с чл. 1, ал. 3 ЗДБ – 2010 г., 
след като се промени размерът на държавната 
субсидия от централния бюджет за съдебната 
власт. Процедурата по приемането на бюджета 
на съдебната власт е уредена в Закона за ус­
тройство на държавния бюджет и тя е следна­
та: Висшият съдебен съвет съставя проект на 
бюджета, който представя в Министерството 
на финансите, за да бъде включен като част 
от проекта на държавния бюджет – чл.16, 
ал. 1 ЗУДБ. Министерският съвет няма право 
да извършва промени в проектобюджета на 
съдебната власт и го внася във вида, който му 
е представен – чл. 20, ал. 2 ЗУДБ. Правител­
ството може да преценява проектобюджета на 
съдебната власт и да изработи становище по 
него, като го включи в общите параметри на 
проекта на държавен бюджет.
Да се приеме, че текстът на чл. 2, ал. 5 
визира Парламента, би означавало законода­
телят да препотвърждава конституционното 
си правомощие по чл. 84, ал. 2 в обикновена 
законова норма, което е нелогично. Всъщност 
логичният отговор е, че субектът, който може 
да извърши предвидените в атакувания текст 
разпореждания, е Министерският съвет. Това 
личи както от становището на Министерския 
съвет по това дело, така и при обсъждането 
на атакуваните текстове в пленарната зала на 
Народното събрание.
Неприемливо е за Конституционния съд 
обяснението, което се съдържа в становището 
на Министерският съвет, че законодателят се 
е съобразил с конституционните принципи за 
разделението на властите и независимостта 
на съдебната власт, когато „Определянето на 
конкретния размер на допълнителната суб­
сидия е предоставил на Министерския съвет, 
който управлява централния бюджет … като 
основателно не го е поставил в зависимост от 
отражението на тази субсидия върху бюджетното 
салдо“. Той се открива и в парламентарните де­
бати в Народното събрание при приемането на 
ЗДБ – 2010 г. При обсъждането на ЗДБ – 2010 г. 
на второ четене председателят на Комисията 
по бюджет и финанси декларира: „Колкото до 
членовете…, които дават възможност на пра­
вителството да не се съобразява с числото по 
чл. 1, ал. 3, това са приоритетите – разходите 
на съдебната власт, на ДОО-то и на Здравната 
каса, което е социално важно, социално значи­
мо, което е приоритетът на правителството…“ 
(Стенографски дневници на 41-ото Народно 
събрание, кн. 17 А, с. 88.). Следователно Ми­
нистерският съвет е органът, който ще осигури 
допълнителна субсидия за съдебната власт по 
чл. 2, ал. 5 ЗДБ – 2010 г. В този случай чл. 2, 
ал. 5 ЗДБ – 2010 г. му позволява да намали 
бюджетното салдо, което засяга баланса на 
бюджета, а той няма такова правомощие по 
чл. 106 от Конституцията. Между впрочем този 
извод се налага и от съдържанието на оспо­
рената разпоредба на § 27, ал. 2 ЗДБ – 2010 г. 
След като Министерският съвет получава 
правомощието да не се съобразява с приетия 
ЗДБ – 2010 г. и да нарушава утвърденото бю­
джетно салдо, което е основен параметър в 
бюджетния закон, той си присвоява изключител­
ното право на Народното събрание да променя 
по установената процедура приетия от него 
закон. По тези съображения разпоредбата на 
чл. 2, ал. 5 ЗДБ – 2010 г. в онази част, с която 
се възлага на Министерския съвет отпускане­
то на допълнителна субсидия от централния 
бюджет, „която се предоставя и в случаите, 
когато тя може да доведе до влошаването на 
бюджетното салдо по чл. 1, ал. 3“, което той 
няма правомощие по Конституция, се явява 
противоконституционна като противоречаща 
на чл. 84, ал. 2 от Конституцията. 
След като Конституционният съд приема, 
че разпоредбата на чл. 2, ал. 5 ЗДБ – 2010 г. 
противоречи на чл. 84, т. 2 от Конституцията, 
следва и противоречието на атакуваната зако­
нова норма и с чл. 62, ал. 1, чл. 8, чл. 5, ал. 1, 
чл. 4, ал. 1 и чл. 1, ал. 1 от Конституцията по 
съображенията, изтъкнати в раздел І. 1, І. 2, 
І. 3, І. 4, І. 5 и І. 6.
ІІІ. В своето искане народните представители 
намират, че § 26 от преходните и заключителните 
разпоредби на ЗДБ – 2010 г. „При неизпълнение 
на приходите по бюджета на Националната 
здравноосигурителна каса за 2010 г., плаща­
нията на Националната здравноосигурителна 
каса се извършват за сметка на изменение на 
средства по сметки“ е противоконституционен 
с аргументите, с които атакуват чл. 17 и чл. 2, 
ал. 5 ЗДБ – 2010 г.
Параграф 26 от преходните и заключител­
ните разпоредби на ЗДБ – 2010 г. е възпро­
изведен в чл. 1, ал. 5 от Закона за бюджета 
на Националната здравноосигурителна каса 
за 2010 г. (ЗБНЗОК – 2010 г., ДВ, бр. 99 от