Държавен вестник, бр. 46, 2022 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  46
вътрешни правни норми в изпълнение на 
принципа на ефективност на правото на ЕС 
(чл. 19, § 1, ал. 2 от Договора за ЕС, ДЕС).
Всеки съд от националната съдебна система 
по всяко дело следва служебно да провери дали 
предметът на делото или приложимите вътреш­
ни правни норми имат връзка с правото на ЕС 
(дали приложимата вътрешна правна норма 
представлява мярка по прилагането му, или по 
друг начин е свързана с него) и ако установи 
връзка – да съобрази в пълнота последиците 
от неговото действие. Това означава последо­
вателно да бъде установено дали в правото на 
ЕС има самоизпълними норми (годни за при­
лагане като източник на субективни права), ако 
не – кои са относимите съюзни правни норми 
(вкл. принципи); дали те налагат определено 
съдържание на приложимата вътрешноправна 
уредба; дали допускат изключение (дерогация); 
дали оставят на държавата свобода на прецен­
ка (дискреция) при приемането на вътрешни 
правни мерки (особено при транспониране 
на директива), дали са спазени границите 
на допустимата дерогация и/или дискреция; 
какво е съответстващото на правото на ЕС 
тълкуване на приложимите вътрешноправни 
норми, вкл. и дали то не преодолява евенту­
ално съмнение за противоречие на тези норми 
с Конституцията; както и дали те не са несъв­
местими с правото на ЕС. Ако съответстващо 
на правото на ЕС тълкуване на приложимата 
вътрешна правна норма се окаже невъзможно, 
тъй като би противоречало пряко на смисъла 
на нормата (тълкуване contra legem), е налице 
противоречие, при което вътрешната правна 
норма трябва да бъде оставена неприложена, 
без да се иска или изчаква отмяната на тази 
разпоредба по законодателен или друг кон­
ституционно предвиден ред (Съд на ЕС, дело 
A c/ B et a., C-112/13, ECLI:EU:C:2014:2195), с 
резервата за съмнение за порок на относимата 
съюзна правна норма (ultra vires или друг) или 
за нарушаване на националната конституци­
онна идентичност, при което ще е необходи­
мо произнасяне на Съда на ЕС. В случай на 
основателно съмнение относно валидността 
или тълкуването на относима съюзна правна 
норма националният съд също трябва да поиска 
преюдициално произнасяне на Съда на ЕС и 
да се съобрази с него.
Само ако след осъществяването в пълнота 
на този анализ за съда остане или възникне 
основателно съмнение за противоречие с Кон­
ституцията на приложима вътрешна правна 
норма или на относима съюзна правна норма, 
той следва да потърси произнасяне на Консти­
туционния съд със съответните доводи. 
Когато една вътрешна правна норма попада 
в приложното поле на правото на ЕС, един­
ствено прочитът є в неговия контекст може 
да разкрие в пълнота нейните цели, съдържа­
ние и правни последици. Съответстващото 
на правото на ЕС тълкуване на вътрешната 
правна норма в неговия обхват е определящо 
за прилагането на тази норма. То може да 
позволи преодоляване на противоречие между 
вътрешната норма и правото на ЕС, от една 
страна, както и между вътрешната норма и 
националната конституция, от друга страна.
Така обоснованият подход е още по-нало­
жителен в случаите, какъвто е и настоящият, 
когато оспорената пред Конституционния съд 
норма – или целият акт – транспонира съюзна 
директива.
В съответствие с посоченото Конституци­
онният съд установи следното:
Съвкупността от основни положения и раз­
поредби в посочените актове на правото на ЕС 
ясно очертава връзка с настоящото конституци­
онно дело. Съгласно деветото съображение от 
преамбюла на ДЕС държавите членки изразяват 
решимост да насърчават засилени единство 
и защита на околната среда. Според чл. 3, 
§ 3, ал. 1 ДЕС Съюзът работи за устойчивото 
развитие на Европа, основаващо се на силно 
конкурентна социална пазарна икономика, една 
от целите на която е високо равнище на защита 
и подобряване качеството на околната среда. 
Съгласно чл. 4, ал. 2, буква „д“ от Договора 
за функционирането на ЕС (ДФЕС) околната 
среда е материя в поделена с държавите членки 
компетентност на ЕС, уредена в чл. 191 и сл. в 
дял ХХ „Околна среда“ от ДФЕС и визирана 
в редица други негови разпоредби. В обхвата 
на тази материя се включват и водите (видно 
и от първото съображение в преамбюла на 
Рамковата директива за водите). Редом с това 
Законът за водите е мярка по транспонира­
не на съюзни директиви. Поради това както 
делото пред тричленния състав на ВАС, така 
и предметът на настоящото конституционно 
дело са в приложното поле на правото на ЕС. 
Облагането с държавни такси на услугите, 
свързани с ползване на водите, не е уредено 
в правото на ЕС със самоизпълними норми.
Относими към делото, освен вече посоче­
ното, са и редица други разпоредби от ДФЕС, 
а пряко относима към предмета на делото е 
Директива 2000/60/ЕО на Европейския пар­
ламент и на Съвета от 23 октомври 2000 г. 
за установяване на рамка за действията на 
Общността в областта на политиката за во­
дите (обн., ОВЕО, L 327, 22.12.2000 г., Рамкова 
директива за водите). Съгласно чл. 191, § 2 
ДФЕС съюзната политика за околната среда се 
основава на принципите на предпазните мерки 
и превантивните действия, на принципа на при­
оритетното отстраняване на замърсяването на 
околната среда още при източника и на прин­
ципа „замърсителят плаща“ и според чл. 191, 
§ 1 има за цел постигането на високо равнище 
на защита и допринася за осъществяването 
на целите за опазване, защита и подобряване 
на качеството на околната среда, защита на