Държавен вестник, бр. 102, 2006 г., стр. 94

С Т Р .  94
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  102
вестник”, бр. 112 от 2001 г. е обнародван Зако-
нът за насърчаване на заетостта, в сила от
01.01.2002 г., който урежда обществените отно-
шения при: 1. насърчаването и подпомагането
на заетостта; 2. професионалното информира-
не и консултиране, обучението за придобиване
на професионална квалификация на безработ-
ни и на заети лица; 3. посредничеството по ин-
формиране и наемане на работа на български
граждани в други страни и на български и чуж-
дестранни граждани в Република България—
чл. 1 от закона. По силата на чл. 7, ал. 1 ЗНЗ за
изпълнение на държавната политика по насър-
чаване на заетостта, защита на пазара на труда,
професионално информиране и консултиране,
професионално и мотивационно обучение на
безработни и заети лица, както и за извършване
на посреднически услуги по заетостта се създава
Агенция по заетостта към министъра на труда и
социалната политика, а според ал. 5 от същия
член дейността, структурата и числеността на
персонала на Агенцията по заетостта, броят и
териториалният обхват на нейните поделения се
определят с Устройствен правилник, приет от
Министерския съвет по предложение на минис-
търа на труда и социалната политика. В изпъл-
нение на последното си правомощие с Поста-
новление № 125 от 2004 г. Министерският съвет
на Република България е приел Устройствен
правилник на Агенцията по заетостта.
По т. 1 от жалбата
Със същата се атакува разпоредбата на чл. 18,
ал. 1, изречение второ от Устройствения правил-
ник, според която седалището и териториални-
ят обхват на дирекциите “Бюро по труда” се
определят от министъра на труда и социалната
политика. В жалбата се твърди, че тази норма
противоречи на чл. 11 ЗА и чл. 7, ал. 5 ЗНЗ във
връзка с чл. 15 ЗНА, респ. чл. 76, ал. 2 АПК, тъй
като с нея незаконосъобразно са делегирани
правомощия на министъра на труда и социална-
та политика да определя седалището и терито-
риалния обхват на дирекциите “Бюро по труда”.
Ответникът по жалбата и заинтересованите стра-
ни вземат становище, че направеното оплаква-
не е неоснователно, тъй като делегацията е про-
диктувана от необходимостта да се отговори
адекватно на изискванията на пазара на труда и
е във връзка с функциите на бюрата по труда да
осигуряват непосредствено услугите, свързани с
безработните лица, като това правомощие е де-
легирано на министъра на труда и социалната
политика само по отношение на определяне на
седалището и териториалния обхват на бюрата
по труда, а дейността, структурата, числеността
на същите се определят с Устройствения пра-
вилник, приет от МС.
Направеното оплакване е основателно.
Според чл. 11 ЗА наименованията и броят
на главните дирекции и дирекции в общата и
специализираната администрация, техните фун-
кции и числеността на персонала в тях се опре-
делят с устройствения правилник на съответ-
ната администрация. Проявление на последна-
та в областта на заетостта е разпоредбата на
чл. 7, ал. 5 ЗНЗ, според която дейността, струк-
турата и числеността на персонала на Агенци-
ята по заетостта, броят и териториалният об-
хват на нейните поделения се определят с Уст-
ройствения правилник, приет от Министерския
съвет по предложение на министъра на труда и
социалната политика. Ответникът по жалбата
и заинтересованите страни признават, че с ата-
куваната разпоредба от Устройствения правил-
ник са делегирани правомощия на министъра
на труда и социалната политика, но само по
отношение на определяне на седалището и те-
риториалния обхват на бюрата по труда, като
това е продиктувано от необходимостта да се
отговори адекватно на изискванията на пазара
на труда и във връзка с функциите на бюрата по
труда да осигуряват непосредствено услуги на
безработните лица.
Направеното възражение е неоснователно.
Според действащия към момента на издава-
нето на Устройствения правилник Закон за ад-
министративното производство (ЗАП) админис-
тративният акт се издава от овластения за това
орган съобразно предоставената му компетент-
ност—чл. 6, ал. 1 от закона. Казано по друг на-
чин, компетентността на всеки администрати-
вен орган е нормативно определена и издаване-
то на административен акт без необходимата
компетентност води до нищожността на акта. В
мотивите на Тълкувателно решение № 4 от
22.04.2004 г. на Общото събрание на съдиите от
Върховния административен съд по адм.д. № ТР-
4/2004 г., което тълкувателно решение съгласно
чл. 86, ал. 2 ЗСВ е задължително за органите на
съдебната и изпълнителната власт, се посочва,
че в някои случаи нормативни актове предвиж-
дат възможност компетентният орган да деле-
гира на други, подчинени нему органи, да упраж-
няват предоставените му правомощия, като пос-
ледното представлява възможност, предвидена
в закона, временно—за определен случай или
период от време, съгласно конкретната обста-
новка и преценката на горестоящ администра-
тивен орган, той да предостави част от правомо-
щията си на някой от подчинените му органи.
В тази връзка се посочва още, че подчиненият
орган издава административни актове въз осно-
ва на това специално овластяване от органа, в
чиято компетентност поначало е решаването на
съответния проблем, като не запазва за посто-
янно делегираното правомощие. Обикновено де-
легацията е продиктувана от фактическата не-
възможност по-горният орган да реагира своев-
ременно на необходимостта от издаване на мно-
жество актове на територията на по-голям ра-
йон или цялата страна. В мотивите към т. 1 от
тълкувателното решение е посочено още, че
възможността за делегиране на административ-
ни правомощия се характеризира с няколко прин-
ципни ограничения: никой не може да делегира
правомощия, които не притежава; не могат да
бъдат делегирани правомощия, които законът
определя като изрична компетентност на съот-
ветния орган; органът, на когото са делегирани
правомощия, не може да ги предоставя другиму.