Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 11

БРОЙ  83	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
вътрешен законодателен акт, действието на 
който се определя в съответствие с изисква-
нията на вътрешното законодателство.
Римският статут е ратифициран от Ре-
публика България през 2002 г. Като акт на 
международното наказателно право за създа-
ването на постоянно действащ Международен 
наказателен съд, след множеството ad hoc 
международни трибунали за съдене на прес-
тъпления против мира и човечеството през 
последните няколко десетилетия, Римският 
статут има специфичен ранг в йерархията на 
международните правни инструменти. Чрез 
дефинираните в него състави на престъпле-
нията: геноцид, военни престъпления, прес-
тъпления против човечеството, включително 
апартейд и посегателство над правата, както 
и агресия, той очертава материалната компе-
тентност на МНС и това е непосредственото 
предназначение на тяхната уредба.
Не може да се отрече и това, че Римският 
статут е акт на международното право, който 
бележи безспорен напредък в стремежа към 
кодификация на съставите на престъпления-
та против човечеството като международни 
престъпления. Той самият обаче не е коди-
фициращ акт на международното наказател-
но право. Очертаните в Статута престъпни 
деяния против човечеството нямат характер 
на конвенционните състави на престъпления, 
установени с посочените по-горе междуна-
родни актове. При това съгласно чл. 11.1 
от Статута Съдът има юрисдикция само по 
отношение на престъпления, извършени след 
влизането му в сила. 
Извличане на признаците на престъплени-
ето по реда на прилагане на правото и закона 
по аналогия в наказателноправната материя 
е недопустимо, когато е във вреда на дееца, 
защото води до произвол в правораздаването 
и нарушава принципа на законоустановеност 
на престъплението. Този принцип изисква 
признаците на състава да бъдат ясно и изчерпа-
телно посочени от законодателя. Няма правна 
пречка НК да бъде допълнен с нови състави 
на престъпленията против човечеството, съз-
дадени по модела на Римския статут, но те 
не могат да имат обратно действие съгласно 
чл. 5, ал. 3 от Конституцията.
Всяко друго разбиране противоречи на 
смисъла на чл. 5, ал. 4 от Конституцията, така 
както е изтълкуван от Конституционния съд 
в посоченото по-горе решение. Разпоредбата 
на чл. 5, ал. 4 от Конституцията има действие 
занапред и следователно изключва извода, 
че е допустимо употребени в международни 
договори понятия да служат за смислово 
поясняване на състави на престъпления или 
елементи от тях, създадени преди влизането в 
сила на тези договори. Те са приложими при 
тълкуването на нови състави в НК, приети 
след влизането им в сила, имащи действие 
занапред.
Конституционният съд отчита, че широкият 
спектър изисквания, свързвани с основните 
елементи на правовата държава, предлагат 
възможност за обхватна преценка на кон-
ституционността на оспорените в искането 
законови разпоредби, поради което преди 
всичко концентрира вниманието си върху това 
да установи доколко е налице нарушаване на 
този основен конституционен принцип. 
Върховенството на правото е най-значимото 
и влиятелно постижение на конституционната 
мисъл. Както смисълът, така и структурата на 
основните закони на демократичните държави 
въплъщават този принцип. Върховенството 
на правото е основополагащата концепция, 
върху която се изгражда и крепи зданието 
на политическата и правната система у нас. 
Член 4, ал. 1 от Конституцията изрично про-
гласява правовата държава като проявление 
на върховенството на правото за един от ос-
новните конституционни принципи. Неговият 
смисъл се отразява в общото разбиране, че 
всички – и управляващи и управлявани – са 
еднакво подчинени на правото и са равни 
пред закона. 
Както в доктрината, така и в конституци-
онната практика има едно общопризнато ядро 
в разбирането за правовата държава, което се 
асоциира с два ключови компонента: правовата 
държава във формален и в материален смисъл. 
Това разбиране се отстоява последователно и 
в практиката на Конституционния съд.
Освен преценката за конституционосъо-
бразност в светлината на чл. 4, ал. 1 от Кон-
ституцията, такава преценка се налага да бъде 
направена и за съответствието на оспорените 
разпоредби с чл. 6 от Конституцията, поради 
посочените в чл. 79, ал. 2, т. 2 НК признаци, 
с които е определен субектът на указаните 
там престъпления. Принципът на равенство 
пред закона (явяващ се и основно право за 
еднакво прилагане на, и третиране от, закона 
на всеки индивид) е втъкан в самата същност 
на правовата държава.
По искането за установяване на противо-
конституционност на чл. 79, ал. 2, т. 2 НК:
В своята практика Конституционният 
съд последователно разгръща съдържанието 
на понятието за правова държава с оглед 
на формалния елемент – правна сигурност, 
както и произтичащите материалноправни 
изисквания. Всички те са обединени от идеята 
за върховенството на правото – универсалната 
и еднаква обвързваща сила на правото по 
отношение на всички правни субекти. Член 4, 
ал. 1 от Конституцията прогласява изрично 
правовата държава като основополагащ за 
конституционния и правен ред принцип. 
Според Конституционния съд оспорената 
норма влиза в противоречие както с формал-
ния елемент на правовата държава – принципа 
на правна сигурност и легитимните очаквания, 
че държавата ще действа по дължимия към 
гражданите начин, така и с материалното є