Държавен вестник, бр. 49, 2012 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  49
от една четвърт от общините в страната и 
национален ръководен орган. Посоченото 
изискване определя организационната из­
граденост, структурата и ръководството за 
синдикалните и работодателските организа­
ции за всяка от претендиращите организации 
за национална представителност.  Подобни 
критерии имат своя логика, защото изра­
зяват способността на тези организации да 
участват в различните форми на социален 
диалог (тристранно сътрудничество, колек­
тивно договаряне) на различни възможни 
нива, както и да представляват и защитават 
правата и интересите на своите членове.
Изтъкнатото съотношение между чл. 34, 
т. 2 и 3 КТ и чл. 35, ал. 1, т. 2 и 3 КТ налага 
прилагането на еднаква мярка при преценка­
та за тяхното съответствие с Конституцията. 
В правото е известно правилото „Ubi eadem 
legis ratio, ibi eadem legis disposition“ (Там, 
където има едно и също разумно основание, 
се прилага един и същи закон). В случая 
също става дума за идентични текстове, 
които имат една и съща цел. Следователно 
и решението трябва да е едно и също или 
както продължава латинската максима „et 
de similibus idem est judicium“ (за еднаквите 
неща решението трябва да е еднакво). По­
ради това, щом като искането за обявяване 
на противоконституционност е отхвърлено 
за чл. 34, т. 2 и 3 КТ, а същите съображе­
ния са приложими и за чл. 35, ал. 1, т. 2 и 
3 КТ, искането следва да бъде отклонено и 
по отношение на оспорените разпоредби, 
относими към представителството на ра­
ботодателските организации на национално 
равнище.
Наличието на симетрични изисквания за 
признаване представителността на синдикал­
ните и работодателските организации е в 
съответствие с основната идея, върху която 
се изгражда в съвременното международно 
право защитата на правото на сдружаване 
на работниците в синдикални организа­
ции и на работодателите в работодателски 
организации, а именно – общи и еднакви 
принципи и изисквания за сдружаване. Ето 
защо и тяхната уредба е установена заедно 
и се съдържа в едни и същи международни 
актове – член 2 – 8 от Конвенция № 87 на 
МОТ от 1948 г. и в чл. 5 от Европейската 
социална харта от 1961 г. От същата идея 
изхожда и чл. 49 от Конституцията, който в 
ал. 1 и ал. 2 урежда правото на сдружаване 
съответно на работниците и служителите, от 
една страна, и на работодателите, от друга. 
Същият подход е възприет и от законодателя 
(чл. 33 КТ). Двата вида организации – син­
дикални и работодателски организации, са 
партньорски организации. Това изисква 
тяхната представителност да се признава въз 
основа на общи и еднакви критерии, като се 
отчита, разбира се, разликата в интересите, 
които те представляват. 
Оспорената разпоредба на чл. 35, ал. 1, 
т. 4 КТ не е противоконституционна. С 
нея само се удължава срокът от две на три 
години между регистрацията на работода­
телската организация като юридическо лице 
и подаването на искане за признаване на 
представителност на национално равнище. 
До този момент тя изпълнява всички свои 
функции като сдружение на работодателите 
с оглед придобитото качество на юридическо 
лице, а удълженият срок за кандидатстване 
се отнася само до националното му пред­
ставителство, тъй като участието в него се 
свързва с утвърдени позиции, структури 
и подготвени органи. Предпоставките за 
такова участие са резултат на период на 
утвърждаване и създаване на авторитет на 
организацията, необходим за пълноценната є 
изява на национално равнище, поради което 
срокът по чл. 35, ал. 1, т. 4 КТ не трябва да 
се преценява като законово ограничаване 
на тази възможност. 
Изискването на чл. 35, ал. 1, т. 5 КТ за 
национално представителство поставя от­
рицателното условие организацията да не 
извършва дейности, изрично възложени само 
на нея със закон или с нормативен акт.  Това 
изискване е противоконституционно поради 
противоречието му с чл. 12, ал. 1, чл. 44, 
ал. 1 и чл. 49, ал. 2 от Конституцията. За 
да е конституционосъобразно възлагането, 
с оглед изискването за доброволност при 
поемане изпълнение на държавни функции 
от сдружения на гражданите, е необходимо 
върховният представителен орган на юриди­
ческото лице с демократично взето решение 
да даде съгласие за такова възлагане, условие, 
което липсва в оспорената разпоредба. Тя 
е противоконституционна и защото визира 
възлагане на всякакви дейности, различни 
от изпълнението на държавни функции. В 
този смисъл е Решение № 10 от 1994 г. по к.д. 
№ 4 от 1994 г., раздел втори, абзац 4. Освен 
това с чл. 35, ал. 1, т. 5 КТ се предвижда 
възлагане на функции не само със закон, но 
и с друг нормативен акт, който може да бъде 
и подзаконов, а според цитираното реше­
ние то може да се извърши само със закон. 
Това изискване се свързва с възможността 
единствено Народното събрание да прави 
преценка за допустимостта и общественото 
оправдание за такова възлагане, както и с 
възможността същото да бъде оспорено пред 
Конституционния съд за евентуална противо­
конституционност.  В този контекст устано­
веното със закон ограничение за национално 
представителство цели не ограничаване на 
зависимостта на работодателската органи­
зация от държавата, защото възлагането на