Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 34

СТР.  34	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  97
тази гледна точка оспореният закон не третира 
различно еднаквите, а напротив – изхождай­
ки от еднаквостта в положението на лечебни 
заведения за болнична помощ, отговарящи на 
нормативно установени критерии за възмож­
ността да се осигури определен стандарт на 
медицинска помощ, обезпечава по еднакъв 
начин финансирането на осигуряването на 
медицинския персонал в тях, за да реализира 
основно право на гражданите.
Съдът не споделя поддържаното от вносите­
ля, според което препращането към подзаконова 
нормативна уредба относно критериите, на 
които трябва да отговарят лечебните заведения 
по чл. 55, ал. 2, т. 3в, буква „б“ ЗЗО, обуславя 
противоречие с Конституцията предвид възмож­
ността този подзаконов нормативен акт да бъде 
изменен „във всеки един момент“. По същество 
по този начин сезиращият съд излага твърде­
ние за нарушаване на принципа на правовата 
държава предвид допускане на произвол като 
„нарушение на обективен критерий като мащаб 
за справедливост“ (Решение № 1 от 2005 г. по 
к.д. № 8/2004 г.; Решение № 4 от 2019 г. по к.д. 
№ 15/2018 г.; Решение № 4 от 2020 г. по к.д. 
№ 9/2019 г.). В разглеждания случай възможност 
за такъв произвол не е налице, доколкото за 
част от относимите критерии уредбата се съ­
държа в самия закон (изискването съответните 
многопрофилни лечебни заведения за болнична 
помощ да осигуряват достъп до дейности от 
пакета, гарантиран от бюджета на НЗОК, т.е. 
посочените в чл. 45, ал. 1 ЗЗО видове меди­
цинска помощ), а по отношение на критериите 
за класифициране на приоритетни многопро­
филни лечебни заведения за болнична помощ 
по чл. 45, ал. 2а законът поставя изискване за 
определянето им в подзаконова нормативна 
уредба, която на общо основание трябва да 
съдържа правила за поведение, приложими 
към индивидуално неопределен кръг субекти и 
предназначени за нееднократно действие (чл. 1а 
от Закона за нормативните актове) (ЗНА), 
както и да съответства на Конституцията и на 
другите нормативни актове от по-висока степен 
(чл. 15, ал. 1 ЗНА). Гаранция за изпълнението 
на тези изисквания е възможността за съдебен 
контрол по отношение на подзаконовите норма­
тивни актове (чл. 120, ал. 2 от Конституцията 
и чл. 185 от Административнопроцесуалния 
кодекс). Оспорената законова уредба въвежда 
специално правило по отношение на определена 
категория лечебни заведения за болнична по­
мощ, предвиждайки гарантирано от държавата 
финансиране за осигуряване на медицинските 
специалисти в тях въз основа на нормативно 
установени критерии, и тя е съобразена с прак­
тиката на Конституционния съд, според която „в 
съгласие с чл. 4, ал. 1 от Конституцията трябва 
случаите, обхванати от изключението, да имат 
детерминиращата ги специфика и тя да е точно 
и ясно определена, за да не създава двусмислие, 
съмнения и неопределеност“ (Решение № 12 
от 2013 г. по к.д. № 9/2013 г.). Същевременно 
избраният от законодателя подход е съобразен 
със спецификите на регулираните обществени 
отношения и конкретно със срочния характер 
на националните рамкови договори, за които 
се отнася оспорената разпоредба. Според чл. 53, 
ал. 2 ЗЗО националните рамкови договори за 
медицинските и за денталните дейности се 
приемат за срок от три години. Предвиждането 
с подзаконов нормативен акт да се определят 
критериите, на които трябва да отговарят 
лечебните заведения за болнична помощ по 
чл. 45, ал. 2а ЗЗО, за да получат финансиране 
за осигуряване на медицински персонал в 
тях, отчита необходимостта тази уредба да е 
гъвкава и съобразена със „здравното състоя­
ние и здравните потребности на гражданите, 
здравно-демографските тенденции и ресурсните 
възможности на националната система за здра­
веопазване“, т.е. с факторите, които съгласно 
чл. 3, ал. 4 ЗЗ определят държавната здравна 
политика. 
По изложените съображения Конституцион­
ният съд намира, че оспорената разпоредба на 
чл. 55, ал. 2, т. 3в, буква „б“ ЗЗО не противоречи 
на Основния закон.
Воден от горното и на основание чл. 149, 
ал. 1, т. 2, предл. първо от Конституцията, 
Конституционният съд
Р Е Ш И :
Отхвърля искането на тричленен състав на 
трето отделение на Върховния администра­
тивен съд, първа колегия, за установяване на 
противоконституционност на разпоредбите на 
чл. 55, ал. 2, т. 3б и 3в от Закона за здравното 
осигуряване (обн., ДВ, бр. 70 от 1998 г.; посл. 
изм. и доп., бр. 64 от 2025 г.).
Решението е подписано с особено мнение 
от Соня Янкулова и със становище от съдия 
Сашо Пенов.
Председател: 
Павлина Панова
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдия Соня Янкулова
по Решение № 10 от 2025 г. 
по конституционно дело № 32/2024 г.
Подписвам решението с особено мнение, 
защото според мен оспорените разпоредби са 
противоконституционни.
По отношение на разпоредбата на чл. 55, 
ал. 2, т. 3б ЗЗО:
Вносителят счита, че разпоредбата на чл. 55, 
ал. 2, т. 3б ЗЗО е противоконституционна, 
противоречи на чл. 4, ал. 1 от Конституцията, 
защото не е ясна, точна и непротиворечива. 
Конкретни доводи не сочи. Считам, че сама 
по себе си разпоредбата на чл. 55, ал. 2, т. 3б 
е ясна и точна. Установява по недвусмислен 
начин, че националният рамков договор тряб­
ва да съдържа изисквания относно основните 
трудови възнаграждения на медицинските спе­
циалисти, работещи в лечебните заведения за