Държавен вестник, бр. 16, 2026 г., стр. 88

СТР.  88	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  16
опи­са на ВАС, като се сочи, че нормата крие 
рискове от различни тълкувания и поражда 
противоречия при прилагането є, поради кое­
то следва да бъде отменена. В тази връзка в 
доклада е направено предложение за изготвяне 
на проект на постановление на Министерския 
съвет за изменение на ППЗРАСРБ и отмяна 
на чл. 59 от същия.
С Решение № 8060 от 21.07.2025 г., поста­
новено по адм. д. № 4656/2024 г., тричленният 
състав на шесто отделение на ВАС е отменил 
чл. 59 от ППЗРАСРБ и в тежест на Минис­
терския съвет на Република България са при­
съдени разноски в размер на 1040,00 лв. При 
постановяване на този правен резултат съдът 
е приел, че подзаконовият нормативен акт в 
оспорената му част е постановен от компетен­
тен административен орган в съответствие с 
изискванията за форма и съдържание и при 
липса на допуснати нарушения на администра­
тивнопроизводствените правила. Развити са и 
мотиви относно наличието на правен интерес 
у жалбоподателката А. Я. от оспорване на 
текста от подзаконовия нормативен акт.
По отношение на материалната законосъ­
образност на оспорената разпоредба съдът е 
приел, че в случая липсва изрична разпоредба, 
която да урежда право на ректор на висше 
учебно заведение да утвърждава избор, нап­
равен в процедура на конкурс от факултетен 
съвет, поради което е налице дописване на 
закона. Развити са и мотиви, съгласно които 
оспореният чл. 59 от ППЗРАСРБ противоре­
чи на нормативен акт от по-висока степен, в 
случая на чл. 54, ал. 4 от ЗВО, чл. 86, ал. 1 
и чл. 96, ал. 1 от КТ, поради което е налице 
основание за отмяната му.
Настоящият петчленен състав – ІІ коле­
гия, приема, че така постановеното съдебно 
решение е валидно, допустимо и правилно.
Неоснователни са доводите в касационна­
та жалба относно твърдяната недопустимост 
на съдебното решение, доколкото с ПМС 
№ 130 от 21.07.2025 г. процесният чл. 59 от 
ППЗРАСРБ е отменен. По отношение на това 
твърдение следва да се има предвид, че ПМС 
№ 130 от 21.07.2025 г. е обнародвано в ДВ, 
бр. 22 от 22.07.2025 г. и е влязло в сила на 
25.07.2025 г. Анализът на тези дати обосновава 
извод, че към момента на постановяване на 
Решение № 8060 по адм. д. № 4656/2024 г., а 
именно 21.07.2025 г., разпоредбата на чл. 59 от
ППЗРАСРБ е била действаща правна норма, 
част от позитивното право и на общо основа­
ние подлежи на съдебен контрол. Настъпилата 
след постановяване на съдебния акт отмяна 
на нормативния текст не обосновава недопус­
тимост на съдебното решение.
Следва да се има предвид, че недопустимост 
на съдебното решение не би била налична и 
при условие, че отмяната на оспорения норма­
тивен текст е настъпила преди постановяване 
на съдебния акт. Аргументи в подкрепа на това 
твърдение могат да се изведат и от тълкувание­
то на Съда на Европейския съюз, направено 
в Решение от 24.11.2022 г. по Дело С-289/21, 
в т. 56 от което е прието, „че принципът на 
ефективност, закрепен в член 47 от Хартата, 
трябва да се тълкува в смисъл, че не допус­
ка процесуално правило на държава членка, 
съгласно което  –  когато национална правна 
разпоредба, оспорена с жалба за отмяна по 
съдебен ред, тъй като противоречи на правото 
на Съюза, бъде отменена с последваща норма 
и поради това престане да поражда последици 
занапред – се приема, че е отпаднал предметът 
на оспорване и следователно липсва основание 
за произнасяне, без преди това страните да са 
имали възможност да изтъкнат евентуалния си 
интерес от продължаване на производството 
и без такъв интерес да е бил взет предвид“. В 
същия смисъл е и последвалата законодателна 
промяна, като в новата ал. 2 на чл. 193 от АПК 
изрично е указано, че при отмяна на оспорения 
подзаконов нормативен акт или на част от него 
след подаване на жалбата съдът се произнася 
по оспорването, когато прилагането на акта 
до неговата отмяна засяга субективни права, 
свободи или законни интереси на някоя от 
страните. В този случай съдът може да обяви 
нищожността на оспорения подзаконов нор­
мативен акт или на част от него, да установи 
изцяло или отчасти незаконосъобразността 
му или да отхвърли оспорването.
С оглед горните мотиви следва изводът, че 
искането за обезсилване на съдебното решение 
поради недопустимост, предвид отмяната на 
подзаконовия нормативен акт в оспорената му 
част, се явява неоснователно и като такова 
следва да бъде отхвърлено.
По отношение на материалната законосъ­
образност на оспореното съдебно решение 
настоящият касационен състав изцяло споделя 
доводите на първоинстанционния съд относно 
противоречието на чл. 59 от ППЗРАСРБ с 
разпоредби от нормативен акт от по-висока 
степен. Мотивите в подкрепа на този извод 
са следните:
Разпоредбата на чл. 48, ал. 1 от Закона за 
висшето образование указва, че длъжности­
те на научно-преподавателския състав във 
висшите училища са доцент, професор, асис­
тент и главен асистент, като ал. 3 указва, че 
академичните длъжности „асистент“, „главен 
асистент“, „доцент“ и „професор“ се заемат при 
условията и по реда на Закона за развитието 
на академичния състав в Република Бълга­
рия и на правилниците на висшите училища. 
Съгласно чл. 54, ал. 1 от ЗВО длъжностите 
по чл. 48, ал. 1, с изключение на длъжността 
„асистент“ и на случаите на удължаване по § 11 
от преходните и заключителните разпоредби, 
се заемат с трудов договор за неопределено 
време. От своя страна, чл. 54, ал. 4 от ЗВО