Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
Също така няма основания за противоречие 
на това изменение и с чл. 56 от Конституция-
та, тъй като не се засяга правото на съдебна 
защита на гражданите. 
Ясната и отразяваща задължителното 
тълкуване, дадено от Конституционния съд, 
правна норма на АПК не може да дезориентира 
правните субекти по въпросите за родовата 
подсъдност. Конституционният съд не споделя 
становището на президента, че липсата на 
изчерпателно посочване на конкретните ад-
министративни актове, издавани от висшите 
държавни органи на изпълнителната власт, ще 
доведе до неяснота у потенциалните жалбопо-
датели и до забавено правосъдие, с което ще 
се наруши правото им на защита. Съдебната 
защита е най-високата степен на защита, а 
съдът е гарант за нейното осъществяване 
(Решение № 5 от 2003 г. по к. д. № 5/2003 г.; 
Решение № 1 от 2012 г. по к. д. № 10/2011 г.). 
За да е реализирана тя, въпросът, отнесен от 
правния субект пред съд, следва да получи 
разрешение от него. Правилата за местната, 
родовата и функционалната подсъдност са 
създадени, за да улесняват всеки жалбопо-
дател пред кой именно съд от системата 
на съдилищата следва да отнесе правния 
спор. Те са и гаранция за законосъобразно 
упражнена компетентност от съдилищата. 
Ето защо всяка норма, уреждаща която и да 
е подсъдност, следва да е ясна и точна. За 
спазването є съдът следи служебно, тъй като 
това предопределя неговата компетентност и 
законосъобразността на постановения от него 
съдебен акт. Административнопроцесуалният 
кодекс съдържа необходимите гаранции за 
това, като в чл. 135, ал. 1 постановява, че 
всеки съд решава сам дали заведеното пред 
него дело му е подсъдно, а съгласно ал. 2 на 
същия – че ако намери, че делото не му е под­
съдно, той го изпраща на надлежния съд. В 
този случай делото ще се счита за образувано 
от деня на завеждането му пред ненадлежния 
съд, като извършените до момента действия 
по него запазват силата си. Разгледани в тях-
ното съотнасяне, нормите в чл. 132, ал. 2, т. 2 
АПК и в чл. 135 АПК не дават основание да 
се приеме, че правните субекти са лишени 
от правото да защитят интересите си сре-
щу административните актове, посочени в 
първата от тях. Важно е, че преместването 
на делото пред родовокомпетентния съд се 
извършва служебно и по никакъв начин не 
засяга интересите на жалбоподателите, тъй 
като всички процесуални срокове и извършени 
действия запазват силата си, което е гаранция 
за тяхната защита.
Не се споделят съображенията за противо-
конституционност на атакуваната разпоредба 
поради това, че тя не съдържа изчерпателно 
изброяване на актовете на посочените в нея 
органи, с което ще затрудни правоприлага-
нето. Конституционният съд е имал повод 
многократно да приеме, че формулировката 
на разпоредба от законодателя е въпрос на 
законодателна техника, за която той притежава 
свобода в рамките, посочени от Основния закон 
(Решение № 1 от 2005 г. по к. д. № 8/2004 г.; 
Решение № 11 от 2010 г. по к. д. № 13/2010 г.; 
Решение № 2 от 2013 г. по к. д. № 1/2013 г.). 
Възможно е да се използва изчерпателно 
изброяване, но също така е допустимо и пре-
пращане към други разпоредби. В Решение 
№ 8 от 2018 г. Конституционният съд е приел, 
че „правомощията на Министерския съвет, в 
качеството му на централен колегиален адми-
нистративен орган с обща компетентност, са 
многобройни и разностранни, поради което 
и Конституцията не ги очертава в каталог, а 
ги урежда в общата рамка по чл. 105 – 107 и 
в други отделни разпоредби... Като централни 
еднолични органи със специална компетент-
ност министрите осъществяват държавната 
политика в своя ресор от изпълнителната 
власт. Броят и видът на министерствата, а 
оттам и правомощията на министрите не са 
установени на конституционно ниво пора-
ди динамиката на държавното управление. 
Министрите притежават редица функции и 
правомощия, свързани с ръководството на 
съответната област на държавно управление, 
като в рамките на своята компетентност те 
упражняват предоставените им специфични 
правомощия лично или като ги делегират в 
посочените от закона случаи“. В посоченото 
решение Конституционният съд подчертава, 
че правомощията на Министерския съвет и 
на министрите при упражняване функциите, 
възложени им от Конституцията, по ръко-
водството и осъществяването на държавното 
управление са многобройни и не могат да бъдат 
изчерпателно изброени. Правото на защита 
на жалбоподателите да сезират надлежния 
съд е гарантирано не само в самото съдебно 
производство, както е посочено по-горе, а още 
и в самото производство по издаване на адми-
нистративния акт, като чл. 59, ал. 2, т. 4 АПК 
задължава автора на административния акт 
да посочи в него не само правните основания 
за издаването му, а и в т. 7 – пред кой орган 
и в какъв срок актът може да се обжалва. 
Допълнителна гаранция за осигуряване на 
правото на защита е предвидена в разпоред-
бата на чл. 140, ал. 1 АПК, съгласно която 
в случай на неизпълнение на задължението 
на административния орган по т. 7 срокът за 
подаване на жалба се удължава на два месеца. 
Поради това атакуваната законова норма 
не противоречи на чл. 56 от Конституцията.
С искането си президентът атакува разпо-
редбата на чл. 132, ал. 2, т. 2 АПК и в частта 
є „в случаите, предвидени в закон, както и“, 
като твърди, че тя противоречи на чл. 125, 
ал. 2 от Конституцията.