Държавен вестник, бр. 59, 2007 г., стр. 87

Б Р О Й  59
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  87
Впрочем посоченият аморфен диспозитив на
решението не може да доведе до нищо повече
освен до допълнително объркване—кое управ-
ление на имуществото на съдебната власт от
министъра няма да препятства упражняването
на функциите на съдебната власт—поправката
на течащия покрив на някои от съдилищата или
липсата на компютри, или средства за печата-
не на призовки?
Конституционен съдия: Р. Янков
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдиите Владислав Славов и Благовест
Пунев по конституционно дело №  5 от 2007 г.
Това особено мнение се отнася само относ-
но допустимостта на искането на главния про-
курор за задължително тълкуване на чл. 130а,
т. 2 от Конституцията (ДВ, бр. 27/2006 г.).
Съгласно посочената конституционна раз-
поредба министърът на правосъдието управля-
ва имуществото на съдебната власт. Нейното
тълкуване се мотивира в искането на главния
прокурор по чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституция-
та с неяснота относно съдържанието и обхвата
на правомощието на министъра на правосъди-
ето да управлява имуществото на съдебната
власт, тъй като поставя под съмнение факти-
ческата и юридическата є самостоятелност при
осъществяване дейността на нейните органи.
В този контекст се предлага от вносителя на
искането и проект за тълкувателен отговор, а
именно стеснително тълкуване на разпоредба-
та на чл. 130а, т. 2 от Конституцията в смисъл,
че министърът на правосъдието упражнява само
правото на собственост върху недвижимите имо-
ти на съдебната власт, като движимите вещи и
останалите парични средства се предоставят на
органите на съдебната власт за обезпечаване
на тяхната самостоятелност и ефективно функ-
циониране.
Допустимостта на тълкувателното искане
поставя два предварителни въпроса, от отгово-
ра на които зависи неговото разглеждане по
същество. Първият се отнася до съществуване-
то на неяснота и противоречивост на разпоред-
бата и поради това дали прилагането є е свър-
зано с нарушаване на съществуващия баланс на
отделните власти, т.е. от това приложение да
не произтичат противоконституционни дейст-
вия на съответната институция или орган. Вто-
рият въпрос се отнася до възможността за стес-
нително (изправително) тълкуване, което цели
запазване на нормата и нейното имплантиране
в съществуващата конституционноправна сис-
тема, вместо обявяването є за противоконсти-
туционна като противоречаща на тази система.
Тези два предварителни въпроса се намират в
неразривна връзка и налагат общ отговор, реле-
вантен за допустимостта на тълкувателното пи-
тане. Разпоредбата на чл. 130а, т. 2, разгледана
самостоятелно, не разкрива белезите на неясно-
та и двусмисленост относно отделните є синтак-
тични елементи. Министърът на правосъдието е
орган на висшата изпълнителна власт, управле-
нието е целенасочена властническа дейност, ори-
ентирана към възпроизвеждане на структурата и
имуществото є— възпроизведените в началото
на решението мотиви по к.д. 4/2004 г., съпоста-
вени със съдържанието на т. 2 от чл. 130а от
Конституцията показват, че предложената про-
мяна “не отчасти обезсилва”, а изцяло проти-
воречи на виждането на съда за самостоятелен
бюджет на съдебната власт.
Тази сравнителна справка показва как тряб-
ва да се чете чл. 130а, т. 2 от Конституцията—
“Министърът на правосъдието управлява иму-
ществото на съдебната власт”.
III. За да се тълкува определена разпоредба
от Конституцията, на първо място тя трябва да
е неясна, двусмислена и прилагането є да е
противоречиво.
От лексикална гледна точка думата “минис-
тър” е еднозначна. Значението на глагола “уп-
равлявам” е многозначно—управление в юри-
дически, фактически или административен
план, но тясно свързан с думата министър също
не буди съмнение за какво управление става
дума. Що се отнася до думата “имущество”, тя
също е многозначна—в обема си това понятие
включва движими и недвижими вещи, пари,
ценни книги и прочее. Но в логически план
съдържанието му може да се определи като “бла-
го”, характерно за всички понятия, включени в
обема му, и е неделимо. Това стриктно тълку-
ване показва, че съдържанието на нормата,
чието тълкуване се иска, е ясно. Разпоредбата
има за адресат единствено министъра на право-
съдието. От тази гледна точка не може да се
говори, че и прилагането є е разноречиво.
Действително невинаги стриктното тълкува-
не е най-доброто и невинаги отговаря на духа на
Конституцията. Допустимо е тълкуване на нейни
принципи, съотношение между приоритети на
отделни конституционни норми—в случая чл. 117,
ал. 3 “Съдебната власт има самостоятелен бю-
джет”—и чл. 130а, т. 2 от Конституцията “Минис-
търът на правосъдието управлява имуществото
на съдебната власт”. Действително такава съпос-
тавка е не само възможна, но и наложителна, но
само при условие, че и двете разпоредби на Кон-
ституцията са приети едновременно. Тогава на-
истина те трябва да бъдат разгледани като юри-
дически антиномии, всяка от тях вярна сама за
себе си, и да се положат усилия за изясняване на
съотношението помежду им.
Но случаят не е такъв—не може да се отрече
противоречието между чл. 117, ал. 3, приет през
1991 г., и чл. 130а, т. 2 от Конституцията, приет
през 2007 г. Към изложеното в раздел II относ-
но волята на народните представители трябва
да се приложи изначалното юридическо прави-
ло, че когато новият текст казва нещо различ-
но, предполага се, че той отрича съществува-
щата негова противоположност. Оттук следва,
че при юридическото обосноваване съдът не
може да стъпи и тълкува фактически отречена-
та през 2007 г. норма от 1991 г.
Поради тази причина съдът, независимо от
добронамерените подбуди на вносителя на ис-
кането, не може да тълкува текста по приемлив
и за съдебната власт начин. Затова искането
трябва да бъде отклонено.