Държавен вестник, бр. 111, 2025 г., стр. 31

БРОЙ  111	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  31   
4.2.3. Оценка на суициден риск.
4.2.3.1. Оценката на суицидния риск е 
задължителна за всеки новопостъпил. Отчи­
та се не като категориална величина (лип­
сва – налице), а като дименсия с количествени 
преходи и степени на изразеност. Изразява се 
като предиктивна оценка на вероятността от 
суицидни мисли, планове, подготовка, опити 
или импулси. В оценката за суициден риск се 
включват и пасивната себеувреда и самона­
раняванията (автомутилации) без непосред­
ствено летален план или последици. Оценката 
отчита интензивност и характеристика на:
4.2.3.1.1. психопатология: императивни 
халюцинации, умерена и тежка депресия, 
налудности за вина, налудно настроение, ви­
тален страх, команден автоматизъм и други 
с известна висока предиктивна стойност по 
отношение на суицидния риск; 
4.2.3.1.2. възраст и пол;
4.2.3.1.3. алкохолна злоупотреба и/или 
зависимост;
4.2.3.1.4. самотност/наличие на здрави 
семейни или други връзки;
4.2.3.1.5. телесно здраве, особено тежки, 
хронични, изтощаващи или злокачествени 
заболявания;
4.2.3.1.6. материално положение (бедност);
4.2.3.1.7. социална ситуация;
4.2.3.1.8. загуба на близък;
4.2.3.1.9. личностова структура;
4.2.3.1.10. фаза от развитието по Erickson и 
удовлетвореност/степен на себереализация;
4.2.3.1.11. минали опити или идеи за са­
моубийство;
4.2.3.1.12. мисли за смъртта (включително 
сънища);
4.2.3.1.13. степен на споделеност (хрумване, 
импулс, идея, „философия“, решение, план, 
подготовка, завещания).
4.2.3.2. Оценката на суицидния риск се 
документира в ИЗ, сестрински рапорти, табло 
за интензивно наблюдение и надзори, темпе­
ратурен лист. Веднъж отчетен, суицидният 
риск се мониторира през целия период на 
обслужване, като проследяването също се 
документира. По структуриран начин суицид­
ният риск се отчита по стандартизираната за 
България скала на Бек за суицидна идеация.
4.2.4. Оценка на агресивност.
Оценка за агресивност се прави на всеки 
новопостъпил. Отчита се не като катего­
риална величина (липсва – налице), а като 
дименсия с количествени преходи и степени 
на изразеност. Изразява се като актуална и 
като предиктивна оценка. 
4.2.4.1. Отчитат се:
4.2.4.1.1. степен на сътрудничество на па­
циента;
4.2.4.1.2. начин на постъпване: доброволно/
недоброволно („неформална“ принуда);
4.2.4.1.3. психопатология: персекуторни 
налудности, коментиращи или заплашващи 
халюцинации, налудно настроение и витален 
страх, остър психоорганичен синдром, „ката­
строфални“ преживявания и други с известна 
висока предиктивна стойност по отношение 
на агресия;
4.2.4.1.4. минали агресивни актове;
4.2.4.1.5. алкохолна интоксикация или зло­
употреба/зависимост;
4.2.4.1.6. възраст и пол;
4.2.4.1.7. социална ситуация;
4.2.4.1.8. личностова структура, особено дан­
ни за антисоциално личностово разстройство; 
4.2.4.1.9. отчитат се също:
4.2.4.1.9.1. вербална агресия;
4.2.4.1.9.2. физическа агресия към неоду­
шевени предмети;
4.2.4.1.9.3. агресия към хора при минимално 
провокиране;
4.2.4.1.9.4. хомициден план или риск;
4.2.4.1.9.5. степен на организираност/неор­
ганизираност на агресията;
4.2.4.1.9.6. степен на подготовка и обмис­
ляне/импулсивност;
4.2.4.1.9.7. целенасоченост/безогледност на 
агресията;
4.2.4.1.9.8. достъп до неодушевени предмети, 
които могат да бъдат опасни;
4.2.4.1.9.9. всички гореизброени аспекти на 
агресията при минали епизоди на агресия.
4.2.4.2. Оценката на агресивността се доку­
ментира в ИЗ, сестрински рапорти, табло за 
интензивно наблюдение и надзори, температу­
рен лист. Веднъж отчетена, агресивността се 
мониторира през целия период на обслужване, 
като проследяването също се документира. По 
структуриран начин агресивността се оценява 
с Modified Overt Agression Scale (MOAS).
4.2.4.3. Агресивността се отчита винаги 
успоредно и с отчитане на суициден риск, 
респективно на автоагресивността, която е 
част от едно по-общо концептуално измере­
ние на агресията изобщо, съответстващо на 
клиничната реалност за нерядко алтерниране 
на агресията към други в агресия към себе 
си и обратно, особено при флоридни психо­
тични картини.
4.2.5. Интервю за проследяване.
4.2.5.1.  Целта на интервюто за проследя­
ване е проверка на първоначалната хипотеза, 
диагноза и цялостна оценка, нейното допъл­
ване, коригиране или проследяване, както и 
отчитане на резултатите от назначените допъл­
нителни изследвания и ефекта от назначените 
лечение, надзори и грижи. То е задължителен 
елемент от оценката на протичането на лече­
нието. Интервюто за проследяване се провежда 
поне два пъти седмично в подходяща среда, 
с използване на полуструктуриран подход, с 
преход от отворени към затворени въпроси, 
като задължителни теми са:
4.2.5.1.1. психопатологията от първоначал­
ната оценка;
4.2.5.1.2. странични действия на лекарстве­
ни продукти;
4.2.5.1.3. сътрудничество за лечение;