Държавен вестник, бр. 85, 2021 г., стр. 7

БРОЙ  85	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
обвинението. За разлика от тази процедура, 
процедурата habeas corpus, регламентирана 
в чл. 64, ал. 6 – 8 и чл. 65 от НПК, не по-
ставя такива завишени изисквания – тя не 
изисква автоматизъм за започването є, нито 
задължително лично явяване на задържания 
обвиняем. Следователно личното явяване на 
обвиняемия, чието първоначално задържане 
по определено обвинение се иска от прокуро-
ра, е изключителна гаранция за правото на 
личната му свобода. Разпоредбите на чл. 9, 
§ 3, изр. първо от МПГПП и чл. 5, § 3 от 
КЗПЧОС задължават всяко арестувано или 
задържано лице по наказателно обвинение да 
бъде своевременно доведено пред съдия или 
лице, което изпълнява съдебни функции. Във 
вътрешното право на страната това обвърз-
ващо изискване на международното право е 
отразено в чл. 64, ал. 2, изр. първо от НПК, 
като ясно и недвусмислено е използван из-
разът „довеждане пред съда“. Както в Общ 
коментар № 35 относно чл. 9 МПГПП на 
КПЧ, така и в трайно установената практика 
на ЕСПЧ се приема, че под „довеждане“ се 
разбира действие, което осигурява физичес­
кото присъствие на задържания пред ком-
петентния съдия. Само такова присъствие 
е в състояние да гарантира сигурността на 
лицето срещу опасността да бъде подложено 
на изтезания или жестоко, нечовешко и уни-
зително отношение (§ 35 от Общ коментар 
№ 35). ЕСПЧ изрично установява, че прави-
лото за своевременно довеждане пред съда 
не допуска никакви изключения (Bergmann 
v. Estonia), дори и в случаите на терористич-
ни действия (Brogan and Others v. the United 
Kingdom). Първоначалният съдебен контрол 
върху задържането следва да действа авто-
матично, т.е. обезпечава се от съответните 
органи „служебно“, без да зависи от волята на 
заинтересуваното лице (McKay v The United 
Kingdom, Varga v Romania, Viorel Burzo v. 
Romania, Aquilina v. Malta и др.). 
Доколкото задържането засяга съществено 
правото на лична свобода, първоначалното 
вземане на мярка за неотклонение задържане 
под стража задължително трябва да се под-
чинява на строги процедурни правила, които 
да позволяват на съда да изпълни стриктно 
ролята си на гарант на спазването на това 
конституционно право. Съдът трябва да е в 
състояние да се произнесе в такава съдебна 
процедура при първоначалното вземане на 
мярката, която да му позволява да постави 
под контрол както материалноправните пред-
поставки за вземането на най-тежката мярка 
за неотклонение (наличие на обосновано 
предположение обвиняемият да е извършил 
престъплението, в което е обвинен, наличие 
на доказателства за риск от укриването му 
или за извършването на престъпление), така 
и процесуалните (своевременното довеждане 
на обвиняемия в съда и задължението на 
съдията да изслуша самото лице, което е 
изправено пред него). Спазването на проце-
дурните изисквания е гаранция, че съдията, 
пред когото непосредствено физически е 
изправен обвиняемият, ще има неопосредена 
възможност лично да се увери, че са спазени 
гаранциите за запазване на достойнството 
и правото на защита, за да се гарантира, че 
ограниченията на правото на лична свобода 
са необходими поради характера на фактите 
и са пропорционални на целта, която трябва 
да бъде постигната, и че те не накърняват 
самия принцип на правото на защита, както 
и да контролира задържаното лице да не бъде 
подлагано на изтезания или друго нечовешко 
или унизително отношение и да не останат 
тайна за съда незаконосъобразни действия 
при неговото фактическо задържане. Личната 
проверка на съдията на тези обстоятелства 
в присъствието на лицето, чието задържане 
се иска, в помещение и в сграда на съда е 
средство за избягване на каквато и да е веро-
ятност върху това лице да бъде упражняван 
натиск да не сподели със съда определени 
факти, които го касаят. В случай, че съдът 
констатира неправомерно въздействие върху 
обвиняемия, е длъжен да вземе мерки за 
преустановяването на такова поведение и 
за неговото установяване по надлежен ред. 
Гаранция за това, че каквато и да е мярка 
за неотклонение не може да се вземе в от-
съствие на обвиняемия, е разпоредбата на 
чл. 56, ал. 2 от НПК, която предвижда, че 
когато обвинението се повдига при условията 
на чл. 269, ал. 3, т. 2 – 4 от НПК, мярка за 
неотклонение, се взема след издирването 
на обвиняемия. Смисълът на разпоредбата 
е ясен – органът, който взема мярка за не-
отклонение, трябва да може лично да види 
и изслуша обвиненото лице, за да определи 
съответна на личността на обвиняемия и на 
доказателствата по делото мярка за неот-
клонение. Доколкото най-тежките мерки за 
неотклонение (домашен арест и задържане 
под стража) съгласно НПК се вземат от 
съд, изискването на чл. 56, ал. 2 от НПК, 
разгледано в контекста на чл. 64 от НПК, 
потвърждава изискването за задължително 
довеждане и непосредственото физическо 
изправяне пред съдия на обвиняем, спрямо 
когото прокуратурата претендира вземане 
на някоя от тези мерки. 
С оглед на гореизложеното се налага изво-
дът, че първоначалното вземане на мярка за 
неотклонение задържане под стража от съда 
е средство за процесуална защита, проявя-
ващо се при накърняване или застрашаване 
на друго конституционно или законно право 
или признат от същите източници интерес. 
Правото, което може да се окаже накърнено, е 
правото на лична свобода и неприкосновеност, 
а застрашено при предварителното задържане 
е правото на всеки да не бъде подлаган на 
мъчение, на жестоко, безчовечно или уни-
жаващо отношение, което не подлежи на