Държавен вестник, бр. 65, 2013 г., стр. 9

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
то обезщетение, или да я уважи в по-нисък 
от претендирания размер. С други думи до 
произнасянето на съда определеното с акта за 
отчуждаване обезщетение, което предварително 
е на разположение на отчуждения собственик, 
следва да се третира като справедливо и рав­
ностойно.
Нашето виждане за съдържанието на поняти­
ето „равностойно обезщетение“ е несъвместимо 
със съображенията, изложени в постановеното 
по настоящото дело решение, с които факти­
чески се отрича посочената презумпция за 
добросъвестност на държавната администрация 
при определянето на паричното обезщетение 
за отчуждения собственик, като се създава впе­
чатление, че то винаги е занижено. Точно това 
разбиране е дало основание на мнозинството да 
изисква отлагане на ефекта на отчуждаването 
до окончателното приключване и на съдебния 
спор по размера на дължимото обезщетение с 
евентуално заплащане на определената от съда 
горница. Използването на такива извънправни 
съображения обаче би могло да доведе и до 
обратния извод, а именно, че чрез съдебното 
обжалване биха могли да се получат неслед­
ващи се по размер завишени обезщетения въз 
основа на некомпетентни или недобросъвестни 
експертизи за оценка на отчуждения имот.
Правата на собственика на отчуждения имот 
са защитени, след като, без да оспорва самото 
отчуждаване, той желае само да се увеличи 
размерът на дължимото парично обезщетение, 
което може да се постигне след положително­
то произнасяне по неговата жалба. Ако съдът 
увеличи определеното в административния акт 
парично обезщетение, горницата подлежи на 
внасяне по сметката на правоимащия, без това 
да е относимо към изискванията по чл. 17, 
ал. 5 от Конституцията, съответно – към на­
стъпване на ефекта на отчуждаването. Гаранция 
за отчуждения собственик, че държавата ще 
изпълни задължението си да изплати кориги­
рания размер на обезщетението, се съдържа в 
неоспорената действаща разпоредба на чл. 39, 
ал. 3 ЗДС, според която, ако не бъде обезще­
тен в шестмесечен срок от влизане в сила на 
административния акт или съдебното решение, 
по негово искане административният съд по 
местонахождението на имота отменя акта за 
отчуждаване.
Аналогично е положението с оспорената 
разпоредба на чл. 29, ал. 3, т. 1 ЗОС, която 
според нас също не е противоконституционна. 
Тя преповтаря основната идея на чл. 39, ал. 1 
ЗДС, според която имотът се счита за отчужден 
за общински нужди при изпълнение на изис­
кването на ал. 1 – паричното обезщетение да 
е преведено от общината в банка по сметка на 
правоимащия, когато: а) заповедта по чл. 25, 
ал. 2 не е обжалвана в срока по чл. 27, ал. 1 
ЗОС (неясно защо и в тази част разпоредбата 
е обявена за противоконституционна, въпреки 
че в тази хипотеза заповедта за отчуждаване е 
влязла в сила, включително и по отношение 
на размера на паричното обезщетение) или е 
обжалвана само по отношение на размера на 
обезщетението и б) в заповедта по чл. 25, ал. 2 
е допуснато предварително изпълнение и то 
не е отменено от съда. Последната хипотеза и 
нейното обявяване за противоконституционна 
е без значение, защото според неоспорения 
и действащ текст на чл. 27, ал. 1, изр. второ 
от ЗОС, когато заповедта е обжалвана само 
относно размера на паричното обезщетение, 
жалбата не спира изпълнението є, т.е. настъп­
ва отчуждителният є ефект относно имота, 
който става собственост на общината. Този 
ефект настъпва ex lege след превеждане на 
паричното обезщетение и няма отношение 
към допускане на предварителното изпълнение 
от органа по отчуждаването съгласно чл. 60 
АПК. Гаранция за получаване на дължимото 
обезщетение от правоимащите в резултат на 
съдебното обжалване е неоспореният текст 
на чл. 29, ал. 6 ЗОС, аналогичен на чл. 39, 
ал. 3 ЗДС. Поради това всички съждения, 
които се отнасят до понятието „равностойно 
обезщетение“ и момента на неговото запла­
щане, при обсъждане на оспорените текстове 
на чл. 38, ал. 3 и чл. 39, ал. 1, изр. второ от 
ЗДС и тяхната съобразеност с чл. 17, ал. 5 
от Конституцията в още по-голяма степен са 
относими и към чл. 29, ал. 3, т. 1 ЗОС, поради 
което и в тази част искането на омбудсмана 
се явява неоснователно.
В заключение трябва да се отбележи, че 
превратната интерпретация в решението не 
само на чл. 17, ал. 5 от Конституцията, но и 
на неговите ал. 1 и 3, освен че ще доведе до 
проблеми в правоприлагането, ще предизвика 
и чисто икономически затруднения, свързани с 
развитието на инвестиционния процес за реали­
зация на мащабни инфраструктурни проекти с 
национално и европейско финансиране, които 
в настоящите условия на дълбока стопанска 
криза създават условия за по-висока трудова 
заетост и икономическо оживление. 
Конституционни съдии: 
Благовест Пунев
Румен Ненков
Кети Маркова
Анастас Анастасов
5728
ОПРЕДЕЛЕНИЕ № 4 
от 10 юли 2013 г. 
по конституционно дело № 4 от 2013 г.
Конституционният съд в състав: председател: 
Димитър Токушев, членове: Благовест Пунев, 
Пламен Киров, Красен Стойчев, Цанка Цан­
кова, Стефка Стоева, Румен Ненков, Кети