Държавен вестник, бр. 32, 2016 г., стр. 23

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  23  
нарушаването на принципа на правовата дър-
жава по чл. 4, ал. 1 от Конституцията поради 
неяснотата, неопределеността и двусмислието 
на оспорената разпоредба, чието прилагане 
обективно може да доведе до възникване на 
неразрешими конфликти, включително и до 
неоправдано неравенство в третирането на 
различни правни субекти – физически лица, 
които иначе се намират в сходно положение.
Разпоредбата на чл. 30, ал. 1 ЗА сочи 
какви действия трябва да бъдат предприети 
от адвокатския съвет, когато на основата на 
данните, установени от проверката по чл. 29 
ЗА, прецени, че е налице виновно поведение. 
Логично е в такива случаи органът, който 
по закон защитава професионалните права, 
честта и достойнството на адвокатите, да 
стане инициатор на дисциплинарно произ-
водство срещу нарушителя. Към момента на 
първоначалното създаване на института на 
проверката през 2004 г. отрасловият съдебен 
закон освен служебно по почин на съответния 
административен ръководител е предвиждал 
образуването на дисциплинарно производство 
срещу съдии, прокурори и следователи да се 
предпоставя от формално направено предло-
жение от ограничен кръг външни за съдебната 
система органи и лица (вж. чл. 172, ал. 2 и 3 
ЗСВ – обн., ДВ, бр. 59 от 1994 г.; отм., бр. 64 
от 2007 г.). Във връзка с това следва да се 
съобразява и принципното положение, че за 
правовата държава е присъщо утвърдените в 
законодателството понятия и термини да се 
използват с еднакво съдържание в различните 
закони. Затова с оглед и на възприетия от за-
конодателя подход на систематично уреждане 
в един нормативен акт на дисциплинарните 
процедури срещу магистратите би следвало 
успоредно с въвеждането на възможността 
въз основа на проверката по чл. 29 ЗА ад-
вокатският съвет да предлага налагането на 
дисциплинарно наказание да бъде разширен 
и кръгът на лимитативно изброените външни 
предложители в тогава действащия Закон за 
съдебната власт, но това не е било сторено. 
Впрочем, дори ако хипотетично се приеме, 
че при приемането на Закона за адвокатурата 
през 2004 г. действителната нормотворческа 
воля е била чрез специална норма да се допи-
ше списъкът на възможните формални пред­
ложители с всички териториално изградени 
адвокатски съвети, а не само с централния 
ръководен орган на адвокатурата, би възникнал 
конституционен проблем с балансираността 
и съразмерността на такова законодателно 
решение. Особеното в случая обаче е, че 
впоследствие е приет сега действащият За-
кон за съдебната власт (обн., ДВ, бр. 64 от 
2007 г.; посл. изм., бр. 14 от 2015 г.), в който 
отново е регулирана цялостната материя на 
дисциплинарното производство, като сред 
лицата, които могат да направят формалното 
предложение за образуването му, пак не са 
били включени и адвокатските съвети (вж. 
чл. 312 ЗСВ). Затова в посочената насока 
съм солидарен с мнозинството съдии, като 
приемам, че разпоредбата на чл. 30, ал. 1 ЗА 
противоречи на изискванията по чл. 4, ал. 1 
от Конституцията, тъй като още при създава-
нето є действителната воля на законодателя 
е била противоречива и неясна.
Разпоредбата на чл. 30, ал. 1 ЗА не съот-
ветства на принципа на правовата държава, 
разгледан и във връзка с равенството пред 
закона по чл. 6, ал. 2 от Конституцията. На 
нотариусите и частните съдебни изпълнители, 
макар да осъществяват свободна професия в 
самоорганизиращи се общности, са възложе-
ни държавни функции, поради което следва 
да се приеме, че изпълняват специфичен вид 
„публична служба“. Несъмнено техните про-
яви също са възможен обект на проверката, 
визирана в чл. 29 ЗА. Няма никаква рацио-
нална причина обаче по отношение само на 
тях адвокатският съвет да не може да иска 
налагане на дисциплинарно наказание за не-
оказано дължимо съдействие или проявено 
неуважение към негов член, а същевременно 
да може да прави същото спрямо магистра-
тите, разследващите полицаи и митническите 
инспектори, посочени изрично в чл. 30, ал. 1 
ЗА. Законодателят не е съобразил, че макар но-
тариусите и частните съдебни изпълнители да 
осъществяват определен вид публична служба, 
наказанието за техните дисциплинарни прови-
нения не може да се наложи от „ръководителя 
на службата“ в лицето на Съвета на нотари-
усите, респективно – Съвета на камарата на 
частните съдебни изпълнители, както следва 
от буквалното съдържание на оспорената 
норма. С това правомощие разполагат специ-
алните дисциплинарни състави, пред които 
по силата на съответните отраслови закони 
се провежда дисциплинарното производство 
(вж. чл. 77 – 80 от Закона за нотариусите и 
нотариалната дейност и чл. 70 – 73 от Закона 
за частните съдебни изпълнители). Така че 
със своята неяснота и противоречивост чл. 30, 
ал. 1 ЗА действително обуславя несъвместима 
с Основния закон правна несигурност.
Накрая искам да се разгранича от някои 
не много категорично и ясно изразени, но 
по същината си некоректни констатации в 
мотивите на постановеното решение. Първо, 
необосновано е твърдението, че с Конститу-
цията министърът на правосъдието е „изрич-
но овластен“ с монополно положение сред 
външните за съдебната власт лица и органи 
да прави пред Висшия съдебен съвет пред-
ложения за дисциплинарно санкциониране 
на магистрати. В действителност Основният 
закон очертава най-общо неговите правомо-
щия по отношение на съдебната власт, без 
да му отрежда някаква изключителна роля в