Държавен вестник, бр. 60, 2016 г., стр. 11

БРОЙ  60	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
да доведе до подкопаване основите на самото 
демократично представителство. Ето защо 
преценката е предоставена на едно значи-
телно по-широко народно представителство, 
което се гарантира чрез избора на Велико 
Народно събрание, защото само то може да 
препотвърди по един пряк начин волята на 
суверена за подобна промяна.
Намаляването на броя на народните пред-
ставители на 120 е необходимо да бъде осмисле-
но и в друг контекст – относно формирането на 
кворум и на парламентарните мнозинства при 
упражняване на различните конституционни 
правомощия на представителното учрежде-
ние – при приемане на закон, преодоляване 
на вето на президента, приемане на закон за 
изменение и допълнение на Конституцията, 
при гласуване на доверие или недоверие на 
Министерския съвет, при повдигане на об-
винение на президента (импийчмънт) и т.н. 
Трудно би могла да бъде подкрепена позици-
ята, че приемането на закон с гласовете само 
на 32-ма народни представители (вж. чл. 81, 
ал. 1 и 2 от Конституцията) може да осигури 
изискуемата легитимност на приеманите от 
Народното събрание актове. Това обаче е една 
напълно възможна ситуация при нормотвор-
чество от 120-членен парламент.
Правомощието на Народното събрание 
да приема решение за произвеждане на на-
ционален референдум е пряко обвързано с 
останалите му конституционно уредени право-
мощия. В този смисъл въпросите, предмет на 
национален референдум, могат да бъдат само 
такива, чието решаване е от компетентност на 
Народното събрание. Този извод следва и от 
възможните правни последици, възникващи 
в резултат на дадения на референдума вот от 
гражданите. Правната уредба на националния 
референдум като форма на пряко участие на 
гражданите в управлението обхваща и тези 
последици. 
Така според чл. 9, ал. 6 ЗПУГДВМС ре-
шението, прието с национален референдум, 
не подлежи на последващо одобрение от 
Народното събрание, т.е. то произвежда непо-
средствено своето действие. Парламентарната 
институция се намесва само тогава, когато 
за изпълнение на решението е необходимо 
да се приеме съответен акт – закон, решение 
и т.н. Очевидно е, че след като поначало 
националният референдум е с решаващ ха-
рактер, той не би могъл да изпълни своето 
предназначение и вотът на гражданите да 
бъде зачетен, като произведе предвидения 
правен ефект, ако въпросът (или въпросите), 
предмет на референдума, се окажат в ком-
петенциите на друга институция или дори 
на друга власт. 
Липсват каквито и да било състоятелни 
правни аргументи, с които да бъде подкрепено 
произвеждането на национален референдум, 
например по въпроса „Да бъде ли осъден 
Х?“ или „Да бъде ли помилван У?“. Ясно е, 
че решаването на първия въпрос е изцяло в 
правомощията на съдебната власт (чл. 117 и 
сл. от Конституцията), а на втория – в тези 
на президента (чл. 98, т. 11 от Конституци-
ята). В правовата държава и в условията на 
разделение на властите Народното събрание 
не би могло да реши въпрос от компетентност 
на която и да било друга власт. 
Обратният подход означава да се произ-
веждат референдуми по всякакви въпроси, 
включително такива, за които изначално е 
известно, че няма да породят пряко правно 
действие, а това може да доведе до използване 
на пряката демокрация за цели, противни на 
самата нея. С вота на гражданите не може 
да се спекулира чрез формирането на правно 
неоправдани очаквания и точно затова Кон-
ституцията е предвидила правомощието на 
Народното събрание да приема решението 
за произвеждане на национален референдум, 
възлагайки му дискрецията да прецени имен-
но наличието или липсата на изискуемите 
предпоставки. Изискването за извършване на 
преценка за съответствие с материалния обхват 
на неговата компетентност е поредната консти-
туционна мярка, която суверенът е възложил 
на представителната институция – функцията 
на филтър срещу всяка възможност пряката 
демокрация да бъде компрометирана. 
Следвайки логиката за съчетаване на пря-
кото и представителното осъществяване на 
суверенитета, Конституцията и ЗПУГДВМС 
определят като своеобразен посредник в този 
процес Народното събрание, именно поради 
високата степен на неговата демократична 
легитимност, но и защото изразява и пред-
ставлява най- непосредствено интересите на 
целия народ. На това основание от него се 
изисква да даде своята санкция, че субектът 
на инициативата за национален референдум 
е изпълнил произтичащите от Конституцията 
и закона изисквания. Важно е да се уточни, 
че инициативният комитет, макар и под-
крепен от един значителен брой български 
граждани, не би могъл да се идентифицира 
със суверена, предвид забраната, установе-
на в чл. 1, ал. 3 от Конституцията, според 
която никоя част от народа, политическа 
партия или друга организация, държавна 
институция или отделна личност не може да 
си присвоява осъществяването на народния 
суверенитет. Обстоятелството, че въпроси-
те, предмет на предложение за национален 
референдум, могат да бъдат формулирани 
от инициативен комитет и подкрепящи го 
с подписка граждани, които основателно се 
определят като „част от народа“, само по себе 
си изисква преценка на Народното събрание. 
Решението по чл. 84, т. 5 от Конституция-
та като акт на своеобразен предварителен 
контрол следва да осигурява гаранция, че 
гражданите ще вземат такова решение, което