Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  57
е посочено в Решение № 11 от 2022 г. по к.д. 
№ 3/2022 г., Конституционният съд в своята 
практика приема, че по отношение на консти­
туционно установените основни права не са 
налице различия в смисъла и съдържанието 
на правата, гарантирани от Конституцията, 
и сходните им, гарантирани от Конвенцията, 
и при упражняване на правомощието си по 
чл. 149, ал. 1, т. 2, пр. 1 от Конституцията, 
свързано с правата, гарантирани от Консти­
туцията и от Конвенцията, да взема предвид 
и поясненията, гаранциите и развитието на 
визиращите тези права норми, възприети в 
практиката на Европейския съд по правата на 
човека. Конкретно за чл. 6 от Конвенцията 
(право на справедлив съдебен процес) този 
подход е застъпен в Решение № 3 от 2011 г. 
по к.д. № 19/2010 г., Решение № 1 от 2012 г. 
по к.д. № 10/2011 г., Решение № 14 от 2018 г. 
по к.д. № 12/2017 г., Решение № 13 от 2021 г. 
по к.д. № 12/2021 г. В този смисъл цитираната 
по-горе практика на Конституционния съд 
относно правото на достъп до съд кореспон­
дира на практиката на ЕСПЧ, в основата на 
която е решението по делото Golder v. the 
United Kingdom от 21 февруари 1975 г. (no. 
№ 4451/70), в което е изведено, че чл. 6, т. 1 
КЗПЧОС „не се ограничава да гарантира по 
същество правото на справедлив процес в 
производства, които са вече висящи, а гаран­
тира още и право на достъп до съдилищата 
за всяко лице, което желае да предяви иск, 
за да получи произнасяне по спор относно 
своите граждански права и задължения“, и в 
този смисъл „правото на достъп съставлява 
елемент, който е свойствен на правото, прог­
ласено от чл. 6, т. 1“.
Гарантираният достъп до съд се основава 
на идеята за осигуряване на справедливостта, 
прокламирана като общочовешка ценност в 
Преамбюла на Основния закон и като такава 
представляваща един от водещите принципи, 
на които е подчинена и към чието осъщест­
вяване е насочена конституционната уредба. 
В този смисъл, както е подчертано в Решение 
№ 3 от 2020 г. по к.д. № 5/2019 г., „утвърденият 
в Конституцията принцип на справедливост 
(материалният елемент на принципа на пра­
вовата държава), както и разпоредбата, че 
правораздаването се осъществява от съди­
лищата (чл. 119, ал. 1) означава, че консти­
туционна ценност представлява не толкова 
постановяването на самото решение от съд, 
а по-скоро постановяването на справедливо 
съдебно решение“.
По своето съдържание оспорената законо­
ва уредба, въвеждаща медиация по висящи 
съдебни дела в рамките на производствата 
по някои граждански и търговски спорове, 
не лишава страните от достъп до съд, но на 
определен етап от процеса препятства (затруд­
нява) пълноценното реализиране на правото 
им на защита по чл. 56 от Основния закон. Във 
връзка с това, макар и според чл. 140б, ал. 1, 
изречение второ ГПК по време на процедурата 
по медиация производството по делото да не 
се спира и съдопроизводствените действия да 
продължават, предвидената от закона или пос­
тановената по волята на съда задължителност 
на участието на страните в тази процедура 
очевидно не позволява приключване на делото 
преди изтичане на определения от съда срок 
за провеждане на процедурата, макар и съби­
рането на доказателства да е приключило и 
да са налице предпоставките на чл. 149, ал. 1 
ГПК за даване ход на устните състезания и 
постановяване на решение. В този смисъл 
задължителното участие в процедура по ме­
диация се явява препятствие пред решаване 
на делото до настъпване на основанията за 
прекратяване на процедурата, предвидени в 
чл. 22, ал. 4 ЗМ. Същевременно предвидени­
ят в чл. 140б, ал. 3 ГПК двумесечен срок за 
провеждане на процедурата по медиация е с 
относително определена продължителност, 
тъй като началото му се поставя от съобща­
ване на страните на определението на съда, 
с което те са задължени да участват в първа 
среща в процедура по медиация, и следова­
телно срокът започва да тече от деня, в който 
всички страни са надлежно уведомени за 
това задължение. От житейска гледна точка 
е невъзможно всички страни, особено когато 
броят им е значителен (какъвто нерядко е 
случаят например при съдебната делба, която 
попада в приложното поле на чл. 140а, ал. 1 
ГПК), да бъдат уведомени едновременно, кое­
то като резултат обуславя неяснота относно 
времетраенето на процедурата по медиация, 
а оттук – и относно приключването на вече 
изясненото от фактическа страна и подле­
жащо на решаване дело. Също така следва 
да се има предвид, че след уведомяването от 
страна на съда за задължителното им учас­
тие в първа среща в процедура по медиация 
съгласно чл. 22, ал. 2 ЗМ страните трябва да 
бъдат уведомени от координатора на съдеб­
ния център за насрочената среща с медиатор, 
което допълнително е в състояние да забави 
провеждането на процедурата, съответно и 
приключването на съдебното производство. 
Изложеното обуславя извода, че предвиде­
ното от законодателя задължително участие 
на страните в първа среща в процедура по 
медиация в рамките на съдебното производ­
ство по посочените в чл. 140а, ал. 1 и 2 ГПК 
дела поставя под съмнение навременното 
предоставяне на поисканата защита на пра­
вата от съд, а такова забавяне е в състояние 
да лиши от съдържание и да обезсмисли са­
мото предоставяне на защитата. Във връзка 
с това и в практиката на ЕСПЧ е отчетена