Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
вия на чл. 85, ал. 2 от Конституцията, а от 
гледна точка на правото на Съюза е източник 
на автономен правен ред, действащ едновре-
менно с вътрешното право на основата на 
установени в правото на Съюза и зачитани 
от държавите членки правни принципи, на-
ционалният парламент на държава членка не 
може едностранно да приема решение, чрез 
което да предизвика промяна на съдържанието 
на относимите разпоредби на член 139 и 140 
ДФЕС за тази държава. 
Поради това, че не съществува правна 
възможност националният парламент чрез 
свой акт да предизвика едностранно промяна 
в Договора за присъединяване, в Договора 
за Европейския съюз и в Договора за функ-
ционирането на Европейския съюз относно 
материята, предмет на предложението за 
произвеждане на национален референдум, 
не съществува такава възможност това да 
бъде сторено и от суверена чрез национален 
референдум.
Вносителят твърди, че въпросът, съдържащ 
се в предложението за произвеждане на на-
ционален референдум, не нарушава правото 
на Съюза и не води до изменение на устано-
веното в него (в обсъжданата материя), тъй 
като в член 140 ДФЕС не е определен кон-
кретен срок за отпадане на дерогацията, т.е. 
за приемане на еврото като парична единица 
на България – държава членка с дерогация, а 
той само „уточнява“ съдържанието на меж-
дународен договор.
От разпоредбата на член 140 ДФЕС е вид- 
но, че тя не съдържа конкретно определена 
дата, на която държава членка с дерогация, 
включително и България, следва да приеме 
еврото. Разпоредбата съдържа условията, 
които, ако и когато бъдат изпълнени от съ-
ответната държава членка с дерогация, са 
предпоставка да възникне за компетентните 
субекти задължение да се произнесат при 
спазване на установената процедура за замяна 
на валутата на съответната държава членка с 
еврото. Този подход на Съюза произтича от 
естеството на европейската интеграция като 
динамичен процес на обединение на Европа. 
Разбирането на този подход и на същността 
на установените в член 140 ДФЕС условия за 
приемане на еврото като парична единица 
от държавите членки, както и отсъствието в 
договорите на конкретно определен за това 
срок предполагат разбиране на принципите, 
въз основа на които Европейският съюз е 
изграден и се развива, както и на инстру-
ментариума, чрез който постига своите цели, 
включително и в обсъжданата сфера.
Съгласно преамбюла на Договора за Евро-
пейския съюз държавите членки са „[р]ешени 
да постигнат укрепването и конвергенцията на 
своите икономики и да създадат икономически 
и паричен съюз, включващ, в съответствие 
с разпоредбите на настоящия договор и на 
Договора за функционирането на Европейския 
съюз, единна и стабилна валута“. За целта 
според член 3, § 4 ДЕС Съюзът установява 
икономически и паричен съюз, чиято парична 
единица е еврото.
Установяването на икономически съюз е 
основополагаща цел на държавите – членки на 
Европейския съюз, които в член 3 на Договора 
за създаване на Европейската икономическа 
общност (Римския договор – 1957 г.; обн. като 
притурка на ДВ, бр. 103 и 104 от 2005 г., том 
2; ДЕИО) определят като една от основните 
дейности за постигане на тази цел създаването 
на общ пазар, основан на четирите свободи 
на движение (на стоки, хора, капитали и ус-
луги). За постигането на тази цел държавите 
се задължават да третират политиката си по 
отношение на обменните курсове като въ-
прос от общ интерес – член 107, § 1 ДЕИО. 
Развитието на общия пазар и сближаването 
на икономическите политики на държавите 
членки води в началото на 70-те години до 
разбирането за необходимостта от поетапното 
изграждане на икономически и паричен съюз, 
а по-късно и до изграждането на Европейска 
парична система, функционирала до декември 
1998 г. и подготвила въвеждането на еврото 
и изграждането на икономическия и паричен 
съюз. Един от елементите на Европейската 
парична система е Валутнокурсовият меха-
низъм (Exchange Rate Mechanism – ERM). 
Чрез него се осигурява валутна стабилност 
в Общността – необходимо условие за ефек-
тивността на икономическата интеграция в 
рамките на Европейския съюз (и основание за 
задълбочаване и развитие на общата регионал-
на политика, чието проявление е създаването 
на Кохезионния фонд).
Установяването на икономически и пари-
чен съюз, чиято парична единица е еврото, е 
договорено между държавите членки с Дого-
вора за Европейския съюз (член G на който 
изменя Договора за създаване на Европейска-
та икономическа общност, като на мястото 
на Европейската икономическа общност се 
създава Европейска общност – Договорът от 
Маастрихт, обн. като притурка на ДВ, бр. 103 
и 104 от 2005 г., том 4; ДЕО). Съгласно член 
3а ДЕО дейността на държавите членки и на 
Общността включва „необратимо фиксиране 
на обменните курсове, което води до въвежда-
нето на единна валута, екюто, до създаването 
и осъществяването на единна парична поли-
тика и политика на обменния курс“. Съглас-
но Договора за създаване на Европейската 
общност установяването на икономически и 
паричен съюз преминава през три етапа: от 
1990 г. до 1993 г. – установяване на свободно 
движение на капитали между държавите 
членки; от 1994 г. до 1998 г. – координиране 
на паричните политики на държавите член-