Държавен вестник, бр. 102, 2010 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  102
чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията би озна­
чавало допълване на Конституцията. Нещо, 
което е недопустимо и създава условия за 
предизвикване на спорове и за деформиране 
на действителното съдържание на понятието, 
влагане на смисъл, различен от ясно изразе­
ния от конституционния законодател. С други 
думи – да се извърши дейност, която по своите 
последици би била противоположна на целта, 
заложена от Конституцията при създаването 
на тълкувателното пълномощие на Конститу­
ционния съд за нормативно тълкуване. Да си 
припомним и казаното от J.Dabin, „повечето 
от нещата се разбират по-добре, когато не 
се дефинират и това е така при моралните, 
икономическите или политическите понятия“, 
нещо напълно приложимо и в правото.
Конституционният съд може да извършва 
тълкуване in abstracto на понятия, употребени 
в Конституцията, само ако има обоснована 
и обективна необходимост от това, защото 
тълкувателният резултат – тълкувателният 
акт има изключително важна последица. 
Той е неотделим от конституционната разпо­
редба източник на конституционното право, 
със същата обвързваща сила както самата 
разпоредба. Ако обаче Конституционният 
съд, както е в конкретния случай, при лип­
сата на такава необходимост (в искането не 
са посочени никакви възможни различия в 
тълкуването и никакъв конкретно възникнал 
проблем на разбирането за правната катего­
рия мандат) и при положение на изградени и 
ясни за учредителната власт, за законодателя 
и за самия Конституционен съд в неговата 
практика понятия, със смисъл, изяснен и от 
теорията, даде задължително тълкуване, то 
означава съдът да подмени конституционния 
законодател. Означава Конституционният 
съд да излезе вън от своите правомощия по 
чл. 149, ал. 1, т. 1 на Конституцията.
Понятието мандат се употребява много­
кратно в Конституцията и има утвърден и 
безспорен смисъл. Няма съмнение относно 
характеристиките на мандата – правомощия 
и срок и тяхната обвързаност и единство. То 
се употребява непрекъснато в обществения, 
държавноправния, политическия живот и 
парламентарната практика и няма съмнения 
относно неговото съдържание, нито като 
такова е предизвиквало спорове при използ­
ването му. Самите вносители на искането за 
тълкуване посочват множество разпоредби 
на Конституцията, в които то е употребено. 
Разбирането им съвпада с общоприетото. 
Не се излагат никакви съображения, соче­
щи на неяснота и противоречиво разбиране 
на мандата – упражняване на властнически 
правомощия за определен срок. Правният 
интерес се търси в осигуряване авторитетно 
потвърждаване от Конституционния съд на 
общоприетото разбиране и споделяне значени­
ето на мандатността като защитен механизъм 
на демокрацията, което не е основание по 
смисъла на чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституци­
ята за извършване на нормативно тълкуване. 
Искането за извършването му се свързва с вто­
рия въпрос, поставен от вносителите – може 
ли мандатът да бъде прекратен предсрочно 
вън от посочените в Конституцията и закона 
основания, въпрос, който също не изисква 
нормативно тълкуване на понятието „мандат“. 
Предсрочното прекратяване е предпоставено 
в самата Конституция, и по нейна делегация 
от закон, тъй като законодателната власт об­
хваща както създаването на законови правни 
уредби, така и тяхната промяна. Промяната 
може да се отнася и до мандатността – скъ­
сяване и удължаване на срока на мандата. 
Преценката е на законодателя (вж. в това 
отношение и Решение № 606 от 20 май 2010 г. 
на френския Конституционен съвет). Тя е израз 
на независимостта на законодателната власт 
(чл. 8 от Конституцията). Тъй като прецен­
ката винаги е конкретна, установяването на 
конституционосъобразността на промяната е 
в правомощията на Конституционния съд по 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията. 
Конституционен съдия: Ц. Цанкова
СТАНОВИЩЕ 
на конституционните съдии 
Емилия Друмева и Стефка Стоева 
по конституционно дело № 12 от 2010 г. 
Подкрепихме принципно диспозитива на 
решението. Но считаме, че тълкуването на 
съда трябваше изрично да съдържа, че пред­
срочно прекратяване на законово установен 
мандат чрез последващ закон е допустимо 
само по изключение, а нормите-изключения 
се прилагат стриктно и ограничително, което 
обаче не получи подкрепа при решаването 
на делото. 
Излагаме и някои принципни несъгласия с 
мотивите на решението. Мотивите са стъпили 
върху понятието „конституционна делегация, 
респективно конституционно овластяване“, 
визиращо разпоредби на Конституцията, в 
които изрично се предвижда, че по материята 
ще се приеме закон (например „Режимът на 
земята се определя със закон, чл. 22, ал. 3). 
Не може да се приеме такава „делегация/
овластяване“ в конституционното право: из­
ричното предвиждане в Конституцията, че 
конкретен неин институт, принцип, правило 
ще бъде развито в закон, не е конституционна 
делегация, а представлява инфраструктурата 
и самото функциониране на правната система 
в съвременната държава, включително стъ­
паловидния строеж на нормативните актове 
(Й. Меркл и Х. Келзен).
Съдържащото се в решението разбиране за 
такава „конституционна делегация“ би има­
ло като възможен резултат премахването на