Държавен вестник, бр. 87, 2017 г., стр. 45

БРОЙ  87	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  45  
от техния фактически състав като условие 
за влизането им в сила и поставянето им в 
действие. Чрез обнародването в „Държавен 
вестник“ нормативният акт се довежда до 
всеобщо знание и се определя началният 
момент, от който той произвежда действие. 
Необнародването е пречка актът да породи 
предписаните му правни последици, тъй като 
до публикуването му той не съществува като 
юридически факт. Това означава, че липса-
та на този елемент от фактическия състав 
на издаването на нормативния акт води до 
опорочаването му до степен на нищожност. 
Необнародваният подзаконов нормативен акт 
не произвежда целеното с неговото издаване 
правно действие. 
Приложеният необнародван акт създава 
нежелана от правния ред и опасна привид-
ност, че той има правно действие и валидно 
регулира съответните обществени отношения. 
Неизпълненията на фактическия състав, 
обуславящ влизането в сила на нормативния 
административен акт, обуславя нищожността 
на акта. 
Във връзка с довода на министъра на 
здравеопазването, че в Закона за лечебните 
заведения не е предвидено изискване за об-
народване на решението на Министерския 
съвет по чл. 34, ал. 1 ЗЛЗ, с което се утвърж-
дава Националната здравна карта, следва да 
се отбележи, че изискването за обнародване 
на нормативния акт произтича от прякото 
действие на Конституцията – в чл. 5, ал. 5 е 
изрично предвидено изискване за обнарод-
ване на всички нормативни актове. В същия 
смисъл са и цитираните вече разпоредби на 
чл. 37, ал. 1 ЗНА и чл. 78, ал. 2 АПК. След 
като оспореният акт по своята същност 
представлява нормативен административен 
акт, подробни съображения, за което са 
изложени по-горе, то за неговата валидност 
важат в пълна степен общите изискванията 
за нормативните актове, включително и 
изискването за обнародването в „Държа-
вен вестник“. По аналогични съображения 
неоснователен е доводът на същата страна, 
че в разпоредбите на Закона за „Държавен 
вестник“ не било предвидено изискване за 
обнародване на решенията на Министерския 
съвет нито в официалния, нито в неофици-
алния раздел на „Държавен вестник“. Както 
вече се посочи, обстоятелството, че актът 
е означен като „решение“, включително и 
в законовата норма, с която е предвидено 
издаването му, не променя неговата правна 
същност, която се определя от съдържанието 
му, а не от неговото наименование. Поради 
това определянето на оспореното решение 
на Министерския съвет като нормативен 
административен акт не е изключено от раз-
поредбата на чл. 7 ЗНА, в която са изброени 
видовете подзаконови нормативни актове и 
сред които не е включен акт с наименование 
„решение“. 
Следва да се отбележи, че неизпълнението 
на задължението за обнародване се възприема 
в съдебната практика като съществен порок 
на акта, обуславящ неговата нищожност. В 
същия смисъл са например: Решение № 14935 
от 2009 г. по адм. дело № 12183/2009 г.; Ре-
шение № 8917 от 29.06.2010 г. по адм. дело 
№ 4345/2010 г.; Решение № 8103 от 6.06.2012 г. 
по адм. дело № 4059/2012 г.; Решение № 3231 
от 7.03.2013 г. по адм. дело № 12635/2013 г.; 
Решение № 14659 от 5.12.2014 г. по адм. дело 
№ 15882/2013 г.; Решение № 9025 от 19.07.2016 г. 
по адм. дело № 4317/2016 г.; Решение № 13918 
от 19.12.2016 г. по адм. дело № 11411/2016 г., 
всички на петчленни състави на Върховния 
административен съд. 
По изложените съображения оспореният 
пред съда нормативен акт е нищожен поради 
особено съществено нарушение на админи-
стративнопроцесуалните правила по издава-
нето му, в резултат на което не е довършен 
фактическият състав на формата за действи-
телност на подзаконовите нормативни актове. 
На основание чл. 172, ал. 2, предложение първо 
от АПК, приложим субсидиарно съгласно 
чл. 196 АПК, следва да бъде прогласена ни-
щожността на акта, без да бъдат обсъждани 
останалите основания за законосъобразност 
по чл. 146 във връзка с чл. 196 АПК. 
При този изход на спора исканията на 
оспорващите за присъждане на направените 
разноски са основателни. От доказателствата 
по делото се установяват направени разнос-
ки, както следва: от сдружение „Център за 
защита правата в здравеопазването“ – общо 
410 лв., от които 10 лв. за платена държавна 
такса и 400 лв. за изплатено в брой адвокатско 
възнаграждение съгласно договор за правна 
защита и съдействие от 10.10.2016 г.; от сдру-
жение „Национално сдружение на частните 
болници“ – общо 410 лв., от които 10 лв. за 
платена държавна такса и 400 лв. за изплатено 
в брой адвокатско възнаграждение съгласно 
договор за правна защита и съдействие от 
10.10.2016 г. Сумата 20 лв. за такса за обнарод-
ване в „Държавен вестник“, която е включена 
в списъка по чл. 80 ГПК на сдружение „На- 
ционално сдружение на частните болници“, не 
е платена от това сдружение съгласно пред-
ставените по делото доказателства. Таксата 
за обнародване в размер 20 лв. е платена от 
бюджета на Върховния административен съд 
съгласно разпореждане на председателя на 
съдебния състав от 3.08.2016 г. и платежно 
нареждане от 4.08.2016 г. В останалата част