Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 32

СТР.  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  97
разпределение на предимствата и недостатъците 
за заинтересованите лица, без разграничение 
между териториите на държавите членки“. 
В този смисъл и практиката на Конститу­
ционния съд приема, че „[м]ногообразието и 
спецификата на различните стопански сфери 
предпоставя потребност от различни правни 
режими за ефикасно осъществяване на съот­
ветстващите им различни дейности. […] Така 
конституционното правило на чл. 19, ал. 2, 
според което законът създава и гарантира на 
всички граждани и юридически лица еднакви 
правни условия за стопанска дейност, не е 
абсолютно. То има предвид еднакви правни 
условия за всички стопански и правни субекти, 
осъществяващи еднакви или сходни дейности 
в определена сфера, но не непременно еднак­
вост между всичките многообразни стопански 
сфери. Съображения за целесъобразност, както 
и наличието на потребност от постигането на 
обществено приоритетни и значими цели […] 
допускат различия в законодателните решения, 
без това да противоречи на конституционния 
принцип по чл. 19, ал. 2“ (Решение № 5 от 
2002 г. по к.д. № 5/2002 г.). 
Като се има предвид посоченото, Съдът 
намира, че оспорената разпоредба на чл. 55, 
ал. 2, т. 3в, буква „а“ ЗЗО не противоречи на 
чл. 19 от Конституцията, тълкуван в съответ­
ствие с чл. 107 ДФЕС, тъй като не поставя 
в по-благоприятно положение съответната 
категория лечебни заведения, до които се 
отнася (извършващи медицински дейности в 
населени места в труднодостъпни и/или отда­
лечени райони или единствени изпълняващи 
съответната дейност на територията на общи­
ната), спрямо останалите лечебни заведения, 
извършващи медицинска дейност на територия­
та на страната, тъй като едните и другите не 
се намират в еднакво или сходно положение. 
По същество оспореният закон е насочен да 
гарантира правото на достъпна медицинска 
помощ на гражданите от райони, които обек­
тивно не разполагат с такава по причини от 
географски и инфраструктурен характер. Така 
законът не само не създава неравенство, но 
напротив, предназначен е именно да преодо­
лее неравенството по отношение на достъпа 
до болнична помощ за гражданите от различ­
ните региони на страната. В противен случай 
формалната юридическа равнопоставеност на 
гражданите, прокламирана в Основния закон, 
по отношение на достъпната медицинска помощ 
би била компрометирана поради различното 
фактическо положение, в което се намират 
гражданите от различните населени места 
и региони, включително защото държавата 
не е изпълнила задължението си да осигури 
балансирано развитие на отделните райони на 
страната съобразно чл. 20 от Конституцията. 
Проблемът е в необходимостта държавата да 
гарантира заплащане на адекватно възнаграж­
дение на труда на медицинските специалисти, 
които работят в лечебни заведения за болнична 
помощ, извършващи медицински дейности 
в населени места в труднодостъпни и/или 
отдалечени райони или единствени изпълня­
ващи съответната дейност на територията на 
общината.
Въз основа на изложеното Съдът намира, 
че предвиденото в оспорената разпоредба на 
чл. 55, ал. 2, т. 3в, буква „а“ ЗЗО финансиране 
на осигуряването на медицински персонал в ле­
чебни заведения, които извършват медицински 
дейности в населени места в труднодостъпни 
и/или отдалечени райони или единствени из­
пълняват съответната дейност на територията 
на общината, не противоречи на Основния 
закон, тъй като тази уредба е насочена да 
обезпечи конституционното право на здраве 
на гражданите чрез осигуряване на равен дос­
тъп до болнична помощ, без да се нарушава 
конституционното изискване за равни условия 
на стопанска дейност, разглеждано в контекста 
на относимата уредба в правото на ЕС. Като 
се има предвид националната правна уредба 
относно организирането и предоставянето на 
здравни грижи, абсолютизирането на забраната 
за оказване на държавна помощ на лечебните 
заведения не само би било несъответно на 
Основния закон, но и би обусловило крайно 
несъстоятелната от житейска и правна гледна 
точка невъзможност държавата да осигурява 
финансиране и на лечебните заведения, съз­
дадени от нея (възможност, с която тя разпо­
лага на общо основание и която изрично е 
закрепена в чл. 4, ал. 1 ЗЛЗ), включително на 
лечебните заведения по чл. 5, ал. 1 ЗЛЗ, които 
са от съществено значение за задоволяване 
на някои специфични здравни потребности, 
по отношение на които законодателят е пре­
ценил за необходимо да останат ангажимент 
на самата държава – центровете за спешна 
медицинска помощ, центровете за трансфу­
зионна хематология, лечебните заведения за 
стационарна психиатрична помощ, центровете 
за комплексно обслужване на деца с уврежда­
ния и хронични заболявания и др.
По изложените съображения Съдът намира, 
че оспорената разпоредба на чл. 55, ал. 2, т. 3в, 
буква „а“ ЗЗО не противоречи на Основния 
закон.
Относно разпоредбата на чл. 55, ал. 2, т. 3в, 
буква „б“ ЗЗО
Оспорената разпоредба предвижда, че на­
ционалните рамкови договори за медицинските 
и за денталните дейности трябва да съдържат 
методика за финансиране на осигуряването на 
медицински персонал в лечебните заведения 
за болнична помощ по чл. 45, ал. 2а ЗЗО, т.е. в 
приоритетни многопрофилни лечебни заведения 
за болнична помощ, които осигуряват достъп 
до дейности от пакета, гарантиран от бюджета 
на НЗОК, критериите за класифицирането на 
които се определят в наредба на Министерския 
съвет, приета на основание чл. 81, ал. 3 ЗЗ.
Като замисъл на законодателя според мо­
тивите на законопроекта посочените много­