Държавен вестник, бр. 80, 2011 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
разследваното лице, което може да се отрази 
негативно върху качеството на досъдебното 
производство. Правото на парламентарните 
комисии на Народното събрание да поискат 
информация за факти, съставляващи след­
ствена тайна, не представлява вмешателство 
в дейността на прокурора и разследващите 
лица. Органите на Народното събрание нямат 
правомощия да им дават указания как да 
формират вътрешното си убеждение. Според 
ВАдвС съдът е независим, без да оперира със 
следствена тайна и затова тя е неотносима 
към независимостта на съдебната власт.
В становището на ВАдвС се твърди още, 
че искането на главния прокурор не отчита 
чл. 80 от Конституцията. Той пряко задължава 
длъжностните лица и гражданите, когато бъдат 
поканени, да се явяват пред парламентарни­
те комисии и да им предоставят исканите 
сведения и документи. От тази разпоредба 
според ВАдвС не са изключени и данните, 
представляващи следствена тайна. Такова 
е и становището на Народното събрание. В 
него се сочи още, че тук законодателят не е 
ограничил нито кръга на лицата, нито кръга 
на информацията, която следва да бъде пре­
доставена. Затова според Народното събрание 
разпоредбата на чл. 100 ПОДНС е отражение 
на разпоредбата на чл. 80 от Конституцията.
Конституционният съд обсъди съображе­
нията, съдържащи се в искането и в стано­
вищата на заинтересуваните страни, и за да 
се произнесе, взе предвид следното:
Интересите на гражданите и обществото 
налагат изграждането на независима съдебна 
власт при установения в чл. 8 от Конститу­
цията принцип за разделение на властите. 
Ефективната съдебна защита на основните 
права и конституционосъобразното действие 
на съдебната власт се намират в пряка връзка и 
с принципа на нейната независимост. По силата 
на чл. 117, ал. 2 от Конституцията съдебната 
власт е независима, като при осъществява­
нето на своите функции съдиите, съдебните 
заседатели, прокурорите и следователите се 
подчиняват само на закона. Зависимостта 
им от указанията, преценката и насоките на 
законодателната или изпълнителната власт, 
както и от други държавни органи и длъж­
ностни лица е нарушение на категоричния 
конституционен императив, съдържащ се в 
разпоредбата на чл. 117, ал. 2 от Конституция­
та. В становището на Народното събрание се 
твърди, че независимостта на съдебната власт 
не е абсолютна. Това виждане се подкрепя от 
Конституционния съд. Следва обаче да се има 
предвид, че няма работеща конституционна 
система, която да предвижда и осигурява 
абсолютна независимост на която и да е от 
трите власти, защото необходимото равно­
весие се постига чрез взаимно възпиране и 
взаимодействие. Балансът предполага всяка 
една от властите да притежава възможност 
за взаимодействие с другите власти. Чрез 
взаимното възпиране се осигурява и тяхната 
независимост.
Въпросът за конституционосъобразността 
на разпоредбата на чл. 100 ПОДНС на първо 
място е свързан с разделението на властите. 
Недопустимо е да се нарушава принципът, 
прогласен в чл. 8 от Конституцията. Чрез 
императивната разпоредба на чл. 100 ПОДНС 
се установява задължение за държавни органи 
и длъжностни лица да предоставят сведения 
и документи, които представляват следствена 
тайна. С оглед принципа за разделение на 
властите е недопустимо законодателната власт 
да присвоява управленски правомощия, които 
Конституцията не є е предоставила, какъвто 
е настоящият случай. Трябва да се отбележи, 
че чл. 8 от Конституцията е основополагаща 
норма, а държавната власт има три основни 
сфери на проявление, възложени на три ос­
новни системи от органи, относително неза­
висими един от друг, които функционират в 
определена взаимна връзка. Те взаимодействат 
помежду си и са проява на държавната власт. 
Разделението на властите не трябва да води 
до изолация, а до взаимодействие между тях 
(Решение № 6 от 1993 г. по к.д. № 4 от 1993 г.; 
Решение № 1 от 1999 г. по к.д. № 34 от 1998 г.; 
Решение № 15 от 1999 г. по к.д. № 11 от 1999 г. 
и др.). Разбирането за демокрация и правова 
държава е свързано неразривно с правилото 
на чл. 8 от Конституцията. Основните за 
нормалното съществуване на обществото тео­
рии като „разделение на властите“, „взаимно 
възпиране“ и „взаимодействие и сътрудни­
чество“ са плод на исторически традиции, 
субективни нагласи и съдържат малко или 
повече неосъществени по нормативен път 
идеи. Поради това разделението в различните 
страни и в различните епохи е реализирано 
в разнообразни съчетания.
С термина „разделение на властите“, 
както и в много други правни термини се 
обобщава широко съдържанието, но той се 
употребява и днес по традиция, създадена под 
въздействието на определени исторически и 
политически фактори. Правното и политичес­
кото съдържание на термина „разделение на 
властите“ се състои в това, че става дума за 
трите основни функции на държавната власт, 
т.е. разграничаване компетентността между 
трите групи органи, а не някакво тривластие, 
включено в управлението на съвременната 
държава. Иначе казано, разделението на влас­
тите може да бъде определено като метод за 
функциониране на държавната власт и средство 
за предотвратяване на евентуален произвол 
от страна на другите държавни органи. Това