Държавен вестник, бр. 26, 2024 г., стр. 3

БРОЙ  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
В искането вносителят сочи, че разпоредбата 
на чл. 381, ал. 3 НПК, разбирана в контекста 
на т. 3 на Тълкувателно решение № 2/2016 г. 
по тълкувателно дело № 2/2016 г. на Общото 
събрание на Наказателна колегия на Върховния 
касационен съд, „прави невъзможно преодо-
ляването на законодателните несъвършенства 
и противоречи на Конституцията“. 
Вносителят мотивира искането си и с 
препоръките за България в доклада на Екс-
пертната група за борба с трафика на хора 
(GRETA), орган, който следи за прилагане на 
Конвенцията на Съвета на Европа за борба 
с трафика на хора (ратифицирана, обн., ДВ, 
бр. 24 от 20.03.2007 г., бр. 63 от 3.08.2007 г.), 
целящи подобряване на „достъпа до право-
съдие и ефективните средства за защита на 
жертвите на трафик на хора“ (Оценителен 
доклад, трети кръг за оценка, 29 април 2021 г.).
С оглед заявения петитум в искането с 
разпореждане от 31.01.2024 г. на основание 
чл. 19, ал. 1 във връзка с чл. 22, ал. 4 от 
Правилника за организацията на дейността 
на Конституционния съд (ПОДКС) председа-
телят на Конституционния съд е дал указания 
на сезиращия съд за отстраняване на нере-
довност на искането, в изпълнение на което 
е представено допълнение към искането от 
9.02.2024 г.
Конституционният съд, за да се произне-
се по допустимостта на искането, съобрази 
следното:
Искането по настоящото конституционно 
дело е направено от субект на инициатива 
съгласно чл. 150, ал. 2 от Конституцията – съд 
(съдебен състав). 
Предмет на искането според неговия пе-
титум е установяване на противоконститу-
ционност на чл. 381, ал. 2 и 3 и на чл. 382, 
ал. 3 НПК.
С промяната на Конституцията от декем-
ври 2023 г. (ДВ, бр. 106 от 22.12.2023 г.) е 
изменен чл. 150, ал. 2, като възможността за 
сезиране на Конституционния съд с искане 
за установяване на несъответствие между 
закон, приложим по конкретното дело, и 
Конституцията е предоставена на всеки 
съд, действащ по своя инициатива или по 
искане на страна по делото, а не само на 
състави на Върховния касационен съд и на 
Върховния административен съд. По своята 
същност настоящата редакция на разпоред-
бата разширява кръга от сезиращи субекти, 
като запазва конституционно ограничената 
сезираща компетентност по чл. 150, ал. 2 от 
Конституцията, с която досега разполагаха 
съставите на върховните съдилища. Поради 
това, когато съд упражнява това ново кон-
ституционно правомощие, трябва да следва 
установената практика на Конституционния 
съд относно допустимостта на исканията, 
процесуалния кодекс (обн., ДВ, бр. 86 от 2005 г., 
посл. изм. и доп., бр. 18 от 2024 г.; НПК). 
Сезиращият съд поддържа, че оспорените 
разпоредби са в противоречие с чл. 4, ал. 2, 
чл. 56 и чл. 121, ал. 1 от Конституцията. 
В ОС – Плевен, са образувани две нака-
зателни дела от общ характер – № 12/2024 г. 
и № 34/2024 г., по внесени от Окръжна про-
куратура – Плевен, споразумения за реша-
ване на делото в досъдебното производство 
по прокурорска преписка № 5913/2023 г. В 
споразуменията всяко от обвиняемите лица 
се признава за виновно в извършването на 
престъпление по чл. 321 от Наказателния ко-
декс (НК), както и в извършването на седем 
престъпления по раздел IX „Трафик на хора“ 
на глава втора от НК. 
В искането вносителят излага доводи за 
твърдяната противоконституционност на 
„принципната възможност наказателно произ-
водство за престъпление „Трафик на хора“ да 
приключи със споразумение, a в досъдебната 
фаза и без участието на пострадалото лице и 
без да са възстановени имуществените вреди 
(пропуснати ползи) от престъплението“. Се-
зиращият съд отбелязва, че при тази правна 
уредба при сключване на споразумение за 
решаване на делото в досъдебна фаза волята 
на пострадалия е без значение, за разлика от 
сключване на споразумение за решаване на 
делото в съдебна фаза. В мотивите на искането 
се прави заключение за явна несправедливост 
на това законодателно решение и се сочи, че 
„действащата процесуална уредба в НПК е 
проблематична от гледна точка на правата 
на пострадалите от трафик на хора“.
Според вносителя изключването на постра-
далия като субект на процеса, при решаване 
на делото със споразумение в досъдебна фаза, 
го лишава от достъп до съд и е в несъответ-
ствие с ценностите на Конституцията поради 
неосигуряване на ефективна съдебна защита 
на жертвите на трафик на хора. Това води 
до неизясняване на всички факти, които са 
относими за ефективното реализиране на 
правата на пострадалите от този вид прес-
тъпления (С.З. срещу България, № 29263/12, 
3 март 2015 г.), до нарушение на задължени-
ето на съда да осигури равенство в процеса 
(чл. 121, ал. 1 от Конституцията), както и да 
защити правата на гражданите (чл. 117, ал. 1 
от Конституцията), противоречи на принципа 
на справедливостта и равното третиране и 
не е легитимно оправдание за решаване на 
делото в разумен срок.
По отношение на разпоредбата на чл. 381, 
ал. 3 НПК излага съображения за несъответ-
ствие с Конвенцията за защита на правата на 
човека и основните свободи, като се позовава 
на практика на Европейския съд по права-
та на човека (Крачунова срещу България, 
№ 18269/18, 28 ноември 2023 г.).