Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
установява видовете актове, които Народното 
събрание приема, и сочи, че приетият от На-
родното събрание акт е с наименование, което 
фигурира в номенклатурата на приеманите 
от него актове. Разпоредбата на чл. 13, ал. 8 
ЗПУГДВМС урежда начина и срока за при-
емане на решението на Народното събрание 
по предложение за национален референдум, 
като самата тя в частта си относно начина 
на приемане на решението повтаря разпо-
редбата на чл. 88, ал. 2 от Конституцията. 
Разпоредбата на чл. 10, ал. 1, т. 5 ЗПУГДВМС 
посочва правен субект, който има право да 
сезира Народното събрание с предложение 
за произвеждане на национален референдум. 
Основание за приемане на оспореното решение 
е разпоредбата на чл. 84, т. 5 от Конституци-
ята, която не е посочена. Тази непрецизност 
в оспореното решение сама по себе си не го 
прави несъответно на Конституцията, защото 
това, което е определящо за неговата кон-
ституционосъобразност, е наличието на ясни 
мотиви на мнозинството, а те са установими 
и установени по-горе. Неточното посочване 
на правните норми, основание за приемане 
на оспореното решение, е показател за кон-
кретната „правна прецизност“, с която общо-
националното представително учреждение 
осъществява своите правомощия. Правната 
прецизност по никакъв начин не следва да 
бъде подценявана, но тя не води автоматич-
но до противоконституционност на приет от 
парламента акт.
Вносителят твърди, че въпросът, съдържащ 
се в предложението за национален референ-
дум, е съобразен с изискванията на Консти-
туцията, в частност с принципа на народния 
суверенитет и на правовата държава.
Както беше посочено, прякото осъщест-
вяване на държавната власт от суверена в 
лицето на гражданите с избирателни права 
чрез национален референдум е възможно в 
полето на законодателната власт – в пределите 
на възложената на Народното събрание ком-
петентност. Това, което чрез един референдум 
политически активното гражданство направи 
като избор от посочените от инициаторите на 
референдума потенциално възможни решения, 
следва да бъде осъществено, защото приетото 
чрез референдум решение е пряко осъществя-
ване на държавната власт от предварително 
самоограничилия се титуляр на държавна-
та власт. За това е необходимо решението, 
прието чрез национален референдум в една 
конституционна, правова държава, да бъде 
изпълнимо при зачитане на върховенството 
на Конституцията.
Съгласно чл. 85, ал. 1, т. 9 от Конституцията 
Народното събрание ратифицира със закон 
договори, които предоставят на Европейския 
съюз правомощия, произтичащи от Консти-
туцията, и ал. 2 на същия член установява 
квалифицирано мнозинство (две трети от 
всички народни представители) за приемане 
на закона за ратифициране на такива договори. 
Това е гаранция за „една висока степен на 
обществено съгласие и отразява значимостта 
на акта на присъединяването на конституци-
онно равнище“ (мотиви на проекта на Закон 
за изменение и допълнение на Конституцията, 
внесен от народни представители, сигнатура 
№ 454-01-137, приети от Временната комисия 
за обсъждане и подготовка на предложенията 
за промени в Конституцията; обн. ДВ, бр. 18 
от 2005 г.). Наред с това ал. 3 на чл. 85 от 
Конституцията изрично установява условия-
та, при които ратифицираните от Народното 
събрание договори могат да бъдат изменяни 
или денонсирани – само по реда, посочен в 
самите договори, или в съответствие с общо-
признатите норми на международното право. 
С ратификацията на тези договори и влизането 
им в сила за България националният правен 
ред се отваря за прилагането на правото на 
Европейския съюз като самостоятелен пра-
вопорядък. Логиката на посочените по-горе 
конституционни разпоредби в тяхната взаимна 
връзка е, че въпросите, уредени в договори, с 
които се предоставят правомощия на Евро-
пейския съюз, не могат да бъдат преуреждани 
от България едностранно и по ред, който не е 
предвиден в самите договори, дори на основата 
на решение чрез референдум, задължаващо На-
родното събрание. Отделна държава – членка 
на Европейския съюз, може да упражни право 
на инициатива за изменение на Учредителните 
договори на Съюза (член 48, § 2 и 6 ДЕС), но 
не може сама да наложи такова изменение, 
нито сама, по свое желание да се отклони от 
изпълнението на съюзни задължения. Дока-
то държавата членува в Европейския съюз, 
неговите Учредителни договори я обвързват 
в цялост. Договорите обвързват държавата 
правно и това се проектира на плоскостта 
както на представителното, така и на прякото 
осъществяване на държавната власт.
За да прецени конституционосъобразността 
на решението на Народното събрание за от-
хвърляне на предложението за произвеждане 
на национален референдум, съдът счита за 
необходимо най-напред да посочи накратко 
действието на Договора за присъединяване, 
на Договора за Европейския съюз и на До-
говора за функционирането на Европейския 
съюз относно ангажимента на България за 
приемане на единната европейска валута.
На 11.05.2005 г. 39-ото Народно събрание 
ратифицира със закон Договора за присъединя-
ване на България към Европейския съюз. Не-
разделна част от Договора за присъединяване 
са Актът относно условията за присъединяване, 
Заключителният акт по присъединяването 
и Протоколът относно условията и догово-
реностите по приемането. Съгласно чл. 2,