Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 41

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  41  
6. Давам си ясно сметка, че са необходими 
отговорност, предпазливост и далновидност. 
Затова приемам да не стигаме до крайност. 
Нека не е възможно всеки съд да обявява за­
кон за противоконституционен. Нека запазим 
общата логика на концентрирания контрол и 
нека е в интерес на правната сигурност. На­
ционалният съдия, макар да е съдия на общо 
основание по цялото право на ЕС, по никакъв 
начин не може сам да прогласява невалидност 
на съюзна правна норма, дори при най-тежък 
порок. Но е безусловно длъжен (независимо 
дали се произнася като последна инстанция, 
или не!) винаги, когато има и най-малко ос­
нователно съмнение (предизвикано от страна 
или възникнало служебно, от собствения 
му анализ на приложимото и относимото 
по делото право), да отправи преюдициално 
запитване за валидност до Съда на ЕС. 
Нека на първо време възприемем поне 
това: че винаги, когато установи (или поне 
има основателни съмнения32 за) противоречие 
с Конституцията на приложим по делото, 
което трябва да реши, закон, всеки съдия да 
е длъжен да спре делото и да отнесе въпроса 
до КС33 (своеобразен „приоритетен въпрос за 
конституционност“)34… 
Б. Изначална невалидност на закон, обявен 
от КС за противоконституционен, като реа­
лизация на принципа на правовата държава
Вече посочих виждането си, че принципът 
за правната сигурност не само не може да 
препятства зачитането на върховенството и 
непосредственото действие на Конституцията, 
но и го изисква.
Разбира се, досегашният прочит на чл. 151, 
ал. 2, изр. трето от КРБ се правеше именно през 
призмата на принципа за правната сигурност. 
И се приемаше, че конституционната норма 
„актът, обявен за противоконституционен, не 
се прилага от деня на влизането на решението 
в сила“ не позволява „обратно действие“ на 
решенията на КС.
32 За „съмнение, предположение или твърда убе­
деност“ виж в Мариана Карагьозова-Финкова, 
Конституционните юрисдикции, стр. 63 и сл. 
За мен е достатъчно съдията да има вътрешно 
убеждение за преюдициалност, за незаобиколима 
потребност от произнасяне на КС – без което 
самият този съдия смята, че не може да реши 
делото съобразно върховенството на правото. 
33 Правото да сезират Конституционния съд е 
дадено на всички съдилища, без значение от 
техния ранг, в Полша, Чехия, Унгария, Словакия 
и Словения – виж в М. Карагьозова-Финкова, 
пак там.
34 В крайна сметка въпросът може да се реши 
просто ако някой съд, различен от ВКС/ВАС, 
отправи до КС искане за обявяване на противо­
конституционност на приложим по делото пред 
него закон – тогава КС ще може да сложи край на 
съмненията…
1. Предпоставки за промяна в разбирането 
и тълкуването на чл. 151, ал. 2, изр. трето 
от КРБ.
1.1. С Решение № 3 от 2020 г. Конституци­
онният съд започна налагането на принципно 
различно разбиране.
1.1.1. Разпоредбата не трябва да се тълкува 
ограничително. „Смисълът, вложен в израза 
„не се прилага“, е изяснен в конституционната 
доктрина и практика. Този израз съдържа за­
брана за прилагане на акта занапред (ex nunc). 
Като резултат от визираната забрана следва, 
че обявеният за противоконституционен акт 
престава да регулира обществени отношения 
(Решение № 22 от 1995 г. по к. д. № 25/1995 г.). 
Оттам и правната последица от решение на 
Конституционния съд с действие „ex nunc“ 
е, че се премахва занапред регулативният 
потенциал на противоконституционния акт. 
Езиковото тълкуване на чл. 151, ал. 2, изр. 
трето от Конституцията обаче е само необ­
ходима начална стъпка.“
1.1.2. Следващата стъпка е по-цялостното 
осмисляне на формулировката „премахва 
занапред регулативният потенциал на про­
тивоконституционния акт“. Според мен това 
е първата пътека, по която КС трябва да 
премине занапред. С израза „не се прилага“ 
Конституцията налага лишаване на закона 
(разбира се, винаги имаме предвид и само 
отделна противоконституционна норма) от 
годност занапред да урежда визираните пра­
воотношения, от обща годност да бъде източ­
ник на право. Този израз безусловно прави 
невалидни всички последици, които евенту­
алното продължаващо прилагане на закона 
би предизвикало. Той обаче няма отношение 
към вече настъпилите правни последици.
1.2. По отношение на настъпилите по­
следици с Решение № 3 от 2020 г. Конститу­
ционният съд направи друга важна крачка 
напред: закрепи на конституционно равнище 
правомощието на НС да уреди вече настъпи­
лите последици. В диспозитива на решението 
се посочва, че „Народното събрание урежда 
правните последици от прилагането на обя­
вения за противоконституционен закон“. 
1.2.1. Именно оттук смятам, че тръгва вто­
рата пътека за развитие на практиката на КС. 
Ø Ако „правовата държава не търпи законо­
дателство, което противоречи на Конституци­
ята“ (стр. 12), то правовата държава не търпи 
и последиците, настъпили от прилагането на 
такова законодателство до неговото „лишаване 
от регулативен потенциал“. 
Ø Ако „контролът за конституционност е 
един от основните механизми на конститу­
ционната правова държава“ (стр. 12), то той 
(независимо дали се осъществява, с цялата 
условност, „централизирано“ само от КС или 
„дифузно“ от всички съдилища (виж по-горе) 
ще наложи посочената „нетърпимост“ към на­
стъпилите противоконституционни последици.