Държавен вестник, бр. 12, 2014 г., стр. 44

СТР.  44	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  12
ностойна позиция спрямо болничните такива 
и центровете за психично здраве както по 
отношение на капацитета от здравни услуги, 
които по закон могат да извършват, така и по 
отношение на възможността на реализиране 
на приходи от предоставянето им. 
Направеното оплакване е неоснователно. 
Употребеният в нормата на чл. 4, ал. 2 ЗЛЗ 
израз „независимо от собствеността им“ води 
до извода, че тя въвежда принципа за рав-
нопостановеност на лечебните заведения по 
критерий кой е техен собственик – държавата, 
общините и други юридически и физически 
лица. Нормата не въвежда равнопоставеност на 
лечебните заведения от гледна точка на обема 
и вида на извършваната от тях медицинска 
дейност, което е и обективно невъзможно 
с оглед спецификите на отделните лечебни 
заведения.
По т. ІІІ.3 от жалбата се твърди противоре-
чие с чл. 11, ал. 1, т. 1, буква „г“ от Закона за 
лечебните заведения. Правят се оплаквания, 
че диспансеризацията като здравна услуга и 
метод на лечение е в общата функционал-
ност на амбулаториите за специализирана 
извънболнична медицинска помощ, като ар-
гумент на чл. 10, ал. 1 ЗНА всяка промяна в 
регламентацията на този вид правна услуга 
следва да се извърши със същия по степен 
нормативен акт, в случая закон. Твърди се 
още, че законът не предоставя на министъра 
на здравеопазването правомощия да отнема 
или ограничава установените със закон функ-
ции на лечебните заведения, в това число и 
на АСИМП. 
Направеното оплакване е неоснователно. 
С нормата на чл. 11, ал. 1, т. 1 от Закона 
за лечебните заведения са определени меди-
цинските дейности, които могат да извършват 
амбулаториите за първична или специализи-
рана медицинска дейност в качеството им 
на лечебно заведение по смисъла на чл. 8, 
ал. 1, т. 1 и 2 от същия закон, в това число и 
диспансеризация – буква „г“ от разпоредбата. 
В същото време нормата на чл. 30, ал. 3 ЗЗ 
определя, че условията, редът и финанси-
рането за извършване на профилактичните 
прегледи и диспансеризацията се определят 
с наредба на министъра на здравеопазването. 
При анализа на двете разпоредби би могло да 
се стигне до извод, че до известна степен те 
си противоречат, но това обстоятелство няма 
как да бъде обсъждано в това производство. 
Нормата на чл. 11, ал. 1, т. 1, буква „г“ ЗЛЗ 
дава възможност на АСИМП да извършват 
диспансеризация като вид метод на лечение, 
но доколкото това е позволено и определено 
с наредба на министъра на здравеопазването 
по силата на делегираните му правомощия 
по силата на чл. 30, ал. 3 ЗЗ. 
Предвид гореизложеното по т. ІІІ.1 от 
жалбата следва да бъде прието, че разпо-
редбата на чл. 2, ал. 5 – нова (ДВ, бр. 100 
от 2012 г., в сила от 1.01.2013 г.), от Наредба 
№ 39 от 16.11.2004 г. на министъра на здра-
веопазването за профилактичните прегледи 
и диспансеризацията (ДВ, бр. 106 от 2004 г.), 
изменена с § 13, т. 1 от ПЗР на Наредбата за 
изменение и допълнение на Наредба № 40 
от 2004 г. на министъра на здравеопазването 
за определяне на основния пакет на здравни 
дейности, гарантирани от бюджета на НЗОК 
(ДВ, бр. 100 от 2012 г.), и Наредба № 40 от 
24.11.2004 г. на министъра на здравеопазването 
за определяне на основния пакет на здравни 
дейности, гарантирани от бюджета на НЗОК 
(ДВ, бр. 112 от 2004 г.) в частта на т. 5 от 
приложение № 8а към разпоредбата на член 
единствен (нова, приета с § 8 на Наредбата 
за изменение и допълнение на Наредба № 40 
от 2004 г. на министъра на здравеопазва-
нето за определяне на основния пакет на 
здравни дейности, гарантирани от бюджета 
на НЗОК – ДВ, бр. 99 от 2012 г., в сила от 
1.01.2013 г.) и в частта на т. 5 от приложение 
№ 9а (нова, приета с § 10 на Наредбата за 
изменение и допълнение на Наредба № 40 
от 2004 г. на министъра на здравеопазва-
нето за определяне на основния пакет на 
здравни дейности, гарантирани от бюджета 
на НЗОК – ДВ, бр. 99 от 2012 г., в сила от 
1.01.2013 г.) противоречат на разпоредби от 
по-висш порядък – чл. 2, т. 1 и 5, чл. 148, т. 3 
и 4 и чл. 149, ал. 1 от Закона за здравето, и 
като такива следва да бъдат отменени. 
При условията на чл. 194 АПК в случай на 
неподаване на касационни жалби или протест 
или ако те са отхвърлени от второинстанци-
онния съд, решението следва да се обнародва 
в „Държавен вестник“.
При този изход на процеса ответната 
страна следва да бъде осъдена да заплати на 
жалбоподателя д-р Рали Петров Димитров, 
действащ като ЕТ „Д-р Рали Димитров – Ам-
булатория за индивидуална практика за из-
вънболнична специализирана психиатрична 
помощ“ – София, разноски по делото за 
настоящата инстанция в размер 1070 лв., от 
които 50 лв. д.т., 20 лв. такса за обнародване 
в „Държавен вестник“ и 1000 лв. адвокат-
ски хонорар, и на д-р Гергана Костадинова 
Прокопиева, действаща като ЕТ „Хела – Д-р 
Гергана Прокопиева – АИИСПП“ – София, 
разноски по делото за настоящата инстанция в 
размер 1300 лв., от които 50 лв. д.т. и 1250 лв. 
адвокатски хонорар. 
Предвид гореизложеното и на основание 
чл. 193, ал. 1 АПК Върховният администрати-
вен съд, тричленен състав на първо отделение,