Държавен вестник, бр. 42, 2010 г., стр. 11

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
посоченото становище. За да се обоснове иска-
нето за тълкуване, е необходимо да се посочат 
конкретните обстоятелства, които пораждат 
неяснотата относно съдържанието на нормата в 
нейната цялост, в отделни нейни части или при 
прилагането є в определена област. В случая 
това условие не е налице, защото от конкретните 
обстоятелства не може да се направи извод за 
неяснота при прилагането на разпоредбите на 
Конституцията, чието тълкуване се иска. 
Преди всичко в становището на МП се прави 
тълкуване на законови, а не на конституционни 
норми, тези на чл. 2, т. 12 ЗИЧЕПРБ и чл. 5 
от Закона за предотвратяване и разкриване 
на конфликт на интереси (ЗПРКИ), т.е. не се 
тълкуват и прилагат разпоредбите на чл. 73 
и чл. 86, ал. 2 от Конституцията. В него се 
приема въз основа на първата разпоредба, че 
статусът на народния представител в българ-
ския парламент относно несъвместимостта в 
това му качество с упражняване на търговска 
дейност не е уреден със закон, поради което 
липсва такова ограничение за член на Евро-
пейския парламент по време на мандата на 
Румяна Желева, а въз основа на втората, че 
несъвместимостта е въведена със закон, когато 
тя не е имала вече това качество.
В тази връзка, за да подкрепи позицията 
си, авторът на становището се е позовал и 
на разпоредбите на чл. 68, ал. 1 и чл. 73 от 
Конституцията, но само доколкото тяхното 
съдържание е ясно и недвусмислено. Така 
според чл. 68, ал. 1 от Конституцията несъв-
местимостта на положението на народен пред-
ставител със заемане на друга държавна служба 
от него се решава от самия конституционен 
текст, а относно извършването на друга дей-
ност извън държавата, както е в случая, тази 
несъвместимост се урежда със закон. В този 
смисъл разпоредбата на чл. 2, т. 12 ЗИЧЕПРБ 
възпроизвежда конституционния текст, който 
предвижда делегация към закон за уреждане на 
посоченото ограничение в правното положение 
на българския парламентарист и съответно в 
това на член на Европейския парламент. В 
този смисъл е и Решение № 5 от 1993 г. по 
к.д. № 6 от 1993 г. на Конституционния съд, 
според което това ограничение в статуса на 
народния представител може да се въвежда 
само със закон, а не и с ПОДНС. 
В искането се критикува становището на 
МП по отношение на тълкуването на чл. 73 от 
Конституцията, но то представлява буквално 
възпроизвеждане на тази норма, последвано 
от безспорната констатация, че това е стату-
тен акт на Народното събрание, чиято правна 
природа не е тъждествена на актовете по чл. 86 
от Конституцията. Никъде в становището не 
се поддържа, че ПОДНС не е нормативен акт 
и няма задължителна сила, както невярно се 
твърди в искането за тълкуване. Обратно, из-
рично в него се подчертава, че разпоредбите 
на правилника имат нормативен характер.
В чл. 86, ал. 1 от Конституцията изброително 
са посочени актовете, които приема Народното 
събрание. Това са закони, решения, обръщения 
и декларации, докато правилникът като вътреш-
ноорганизационен акт на Народното събрание 
е предвиден с отделен конституционен текст. 
От посочените в чл. 86, ал. 1 актове само за 
законите и решенията според ал. 2 на същия 
текст е предвидено, че те имат действие erga 
omnes.
С тълкувателното искане се предлага разши-
рително тълкуване на три разпоредби, въпреки 
ясното и недвусмисленото им съдържание и 
липсата на противоречие между тях, за да по-
лучи легитимност една неконституционна прак-
тика – въвеждане на забрана за извършване на 
търговска дейност от народния представител да 
става с ПОДНС вместо със закон като акт, който 
урежда трайно базисни обществени отношения. 
Нещо повече, тази порочна практика според 
вносителя на искането трябва да се разшири и 
извън българския парламент по отношение на 
статуса на българските европарламентаристи.
Тази интерпретация, според която правилни-
кът се приравнява на закон по юридическата 
си сила, а не се третира само като нормативен 
акт с вътрешноорганизационно значение, приет 
от съответното Народно събрание за периода 
на неговия мандат, е в противоречие с чл. 86, 
ал. 2 от Конституцията. Това е така, защото той 
би трябвало да бъде включен между посочените 
в този текст актове, макар че според изричното 
им изброяване ПОДНС не присъства дори в 
неговата първа алинея. Поради това, че не е 
налице правен интерес с оглед и на липса на 
трудности при прилагане на конституционните 
текстове на чл. 73 и чл. 86, ал. 2 от Конституци-
ята, искането за тяхното тълкуване би трябвало 
да се отклони като недопустимо.
Настоящото конституционно решение, с кое-
то е разгледано по същество едно недопустимо 
искане за тълкуване, представлява флагрантен 
пример за превратно упражняване на тълкува-
телното правомощие на Конституционния съд. 
От една страна, то съдържа безспорни твърдения, 
които не налагат изясняване смисъла на тълку-
ваните конституционни разпоредби като това, че 
ПОДНС е нормативен акт и има задължителна 
сила за държавните органи, организациите и 
гражданите. Същевременно, от друга страна, 
след като се отчитат също така безспорните 
различия (формални и съдържателни) в прав-
ната природа на двата вида нормативни актове, 
изненадващо, неаргументирано и произволно 
се прави опит за абсурдния извод, че макар 
и да не е закон, ПОДНС се приравнява по 
юридическата си сила със закона.
Обстоятелството, че се касае до непосред-
ствено подконституционен акт, който се при-
ема от НС, не го приравнява по действие със 
закона, тъй като парламентът приема и други 
актове, включително нормативни, които не са