Държавен вестник, бр. 79, 2012 г., стр. 9

БРОЙ  79	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
търси защитата, следва изрично да формулира 
предпочитаната форма на заповедно производ­
ство или да заяви съдебно произнасяне при 
условията на евентуалност.
Производства от типа на заповедното, уредено 
по българския процесуален закон, с присъщи­
те за различните правни системи специфични 
особености в регламентацията са познати и на 
редица европейски законодателства, като тези 
на Австрия, Белгия, Франция, Германия, Испа­
ния, Португалия, Гърция, Люксембург, Чешката 
република, Швеция и др., а също и на Израел.
Уреденото с действащия ГПК заповедно 
производство отговаря на европейските тенден­
ции за опростяване и скъсяване на съдебните 
процедури, прогласени и с Регламент (ЕО) 
№ 1896/2006 г. на Европейския парламент 
и на Съвета от 12.12.2006 г. за създаване на 
процедура за европейска заповед за плащане, 
особено по дела, по които не съществува дейст­
вителен правен спор, а съдебната намеса се 
налага единствено за да осигури снабдяването 
на кредитора с изпълнително основание, даващо 
му възможност да пристъпи към принудително 
събиране на вземането си.
4. Оспорената уредба по чл. 417, т. 2 ГПК 
систематично принадлежи към втория вариант 
на заповедното производство съгласно приетото 
от доктрината и съдебната практика условно 
разграничение – т. нар. „специално“, или про­
изводство по издаване на заповед за незабавно 
изпълнение. Докато при общото (класическо) 
заповедно производство по чл. 410 ГПК изпъл­
нителният лист се издава едва след като запо­
ведта за изпълнение влезе в сила, в хипотезата 
на чл. 417 – 418 ГПК това става едновременно. 
Различен е и кръгът на вземанията, подлежащи 
на изпълнение (вж. чл. 410, ал. 1 и чл. 417, 
т. 1 – 9 ГПК). Сравнителният анализ на посо­
чените разпоредби показва възприетия от зако­
нодателя различен критерий за диференциация 
на категориите изискуеми вземания, за които е 
приложимо заповедното производство във всяка 
от двете му форми. По чл. 410, ал. 1, т. 1 – 2 ГПК 
се претендират парични вземания, заместими 
вещи или предаването на движима вещ, искът 
за които би бил родово подсъден на районния 
съд, т.е. до размер 25 000 лв. съгласно чл. 104, 
т. 4 ГПК, но без да се държи сметка за прав­
ното основание. Предметният обхват на втория 
тип заповедно производство – по чл. 417 – 418 
ГПК, се дефинира чрез изрично предвидените 
в закона документи, без обаче да поставя как­
вито и да било ограничения по отношение на 
размера на вземането. Същественият относим 
тук критерий вече е типът документ, на който 
се основава искането за издаване на заповед за 
незабавно изпълнение – същият задължително 
следва да е от категорията по чл. 417, т. 1 – 9 
ГПК, индивидуализиран съобразно своя автор, 
правното основание за издаването му, особе­
ната му форма, съдържание, реквизити и т.н. 
Предвид така очертаната процесуална рамка, 
включително и съобразно придадената по силата 
на закона формална доказателствена сила на 
документите, визирани в чл. 417 ГПК, съдът 
дължи произнасяне, като преценява дали самият 
представен в производството документ е редовен 
от външна страна, дали вземането е установено, 
изискуемо и подлежащо на изпълнение, дали 
изискуемостта е удостоверена надлежно, дали 
претендираният от заявителя размер е иденти­
чен с този, посочен в документа, на който се 
основава претенцията, а така също налице ли 
са други условия, поставящи изпълнението в 
зависимост от насрещна престация, дължима 
от кредитора, или от настъпването на други 
обстоятелства, с които въпроси той поначало не 
се занимава в производството по чл. 410 ГПК. 
Различен е и обемът на предоставената 
защита, способите и механизмите за нейното 
упражняване предвид различните предпоставки 
и възможните правни последици, които възник­
ват във всяка от двете форми на заповедното 
производство. В хипотезата на чл. 410 ГПК 
депозирането от длъжника в срока по чл. 414, 
ал. 2 ГПК на писмено възражение срещу връ­
чената заповед за изпълнение, при това без да 
се изисква излагането на мотиви, само по себе 
си е достатъчно, за да възникне задължението 
на съда по чл. 415, ал. 1 ГПК – да укаже на 
заявителя да предяви иск за установяване на 
вземането си. Ако последният не стори това 
и не представи доказателства за заведено 
гражданско дело, съдът обезсилва заповедта за 
изпълнение, както и изпълнителния лист, ако 
такъв е бил издаден при условията на чл. 418 
ГПК. При условията на чл. 418, ал. 1 ГПК, за 
разлика от процедурата по чл. 410 и сл. ГПК, 
съгласно чл. 419, ал. 1 ГПК на обжалване с 
частна жалба подлежи самото разпореждане 
за незабавно изпълнение. Нормата на чл. 419, 
ал. 2 ГПК въвежда изрични изисквания, огра­
ничаващи основанието на жалбата единствено 
до такива, изведени от актовете по чл. 417 ГПК. 
Съществена отлика е, че в това производство 
обжалването на разпореждането за незабавно 
изпълнение по принцип не спира изпълнението 
(чл. 419, ал. 3 ГПК), освен ако длъжникът не 
представи съгласно чл. 420, ал. 1 ГПК надлежно 
обезпечение за кредитора по реда на чл. 180 и 
181 от Закона за задълженията и договорите 
(ЗЗД) – чл. 420, ал. 1 ГПК, или по преценка на 
съда – при наличието на представени убедителни 
писмени доказателства – чл. 420, ал. 2 ГПК. И в 
заповедното производство за издаване на заповед 
за незабавно изпълнение по чл. 417 – 418 ГПК в 
тежест на заявителя-кредитор е да предяви иск, 
за да докаже съществуването на своето взема­
не по реда на чл. 422, ал. 1 ГПК, което обаче 
не спира изпълнението, освен ако съдът не е 
постановил обратното въз основа на някое от 
основанията на чл. 420 ГПК. Длъжникът може 
да се брани и с предявяването на отрицателен 
установителен иск по чл. 424, ал. 1 ГПК, като 
оспори вземането, основавайки претенцията си