Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 34

СТР.  34	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
за защита на правата и законните интереси на 
гражданите и юридическите лица, така и като 
гаранция за законосъобразност на издаваните 
от изпълнителната власт административни ак-
тове (според цитираното по-горе тълкувателно 
решение на Конституционния съд и Решение 
№ 5/2003 г. по к. д. № 5/2003 г.).
Разпоредбата на чл. 125, ал. 1 от Конститу-
цията възлага на Върховния административен 
съд да осъществява върховен съдебен надзор 
за точното и еднакво прилагане на законите 
в административното правораздаване. Тази 
дейност Върховният административен съд 
осъществява не само чрез инстанционната 
компетентност на съда, вкл. разглеждайки 
обжалвани пред него първоинстанционни съ-
дебни актове на административни съдилища, 
но и „с по-голяма значимост, чрез издаване 
на нарочни актове за тълкуване на закони-
те, които са задължителни за съдилищата“. 
(Тълкувателно решение № 2/2005 г. по к. д. 
№ 9/2004 г.)
Въз основа на изложеното по-горе не 
приемаме, че е обоснована легитимна цел 
за ограничаване на правото на защита на 
гражданите по конкретните съдебни произ-
водства – „освобождаване на ресурс на ВАС 
за гарантиране на основната му функция по 
чл. 125, ал. 1 от Конституцията“, защото даде-
ните в цитираните две тълкувателни решения 
на Конституционния съд от 2005 г. и 2018 г. 
правни разрешения не провеждат подобно 
разграничение на функциите на върховните 
съдилища на важни (основни, вкл. тълку-
вателната дейност на ВАС) и на по-малко 
важни, или неосновни (конкретните съдебни 
производства, по които се осъществява пра-
вораздавателна дейност от ВАС като първа 
и касационна инстанция). 
Не смятаме, че правата на гражданите, 
юридическите лица и държавата биха могли 
да бъдат преимуществено и надлежно за-
щитавани единствено чрез тълкувателната 
дейност на върховните съдилища и техните 
тълкувателни актове, пренебрегвайки консти-
туционно гарантираното право на защита на 
всяко застрашено лице в конкретното съдебно 
производство. 
Не възприемаме и не одобряваме тен-
денцията за поетапно, спорадично ограни-
чаване на кръга на делата, които достигат 
до ВАС по конкретни правни спорове, без 
аргументирана от законодателя легитимна, 
значима конституционна цел. Без съмнение 
ограничаването на разглеждането на правни 
спорове по посочените по-горе група закони 
до една съдебна инстанция, без възможност 
за проверка от най-висшия съд в държавата 
за точното и еднакво прилагане на закона в 
административното производство, не може да 
се приеме за пропорционална мярка. Правото 
на касационно оспорване на първоинстанци-
онното съдебно решение, както и правото на 
оспорване на административен акт представ­
ляват процесуални права на защита срещу 
порочен държавен юридически акт. Това са 
публични права, насочени към съда, който е 
държавен орган, т. е. публичноправен субект, 
и който единствено чрез своето решение, 
съставляващо юридически акт, и най-вече в 
касационното производство би могъл да посочи 
пороците, т. е. неправилното приложение на 
закона – дали решението на първата инстан-
ция е нищожно, недопустимо, или са налице 
съществени нарушения на материалния закон, 
на съдопроизводствените правила или реше-
нието на едноличния съдия е необосновано. 
Именно по този начин, чрез касационната 
проверка, би се формирала стабилна съдебна 
практика по приложението на отделните за-
кони и тя би била не само задължителна за 
всички административни съдилища в стра-
ната, но и би могло да се приеме, че същата 
е формирана без влияние на местната среда 
и интереси (това е посочено като проблем 
не само в Информационното табло, но и в 
Механизма за сътрудничество и проверка). 
Защото с ограничаване на страните по тези 
административни дела да отнесат спора пред 
ВАС се заличава възможността за проверка 
на законосъобразността на постановеното 
първоинстанционно решение (проверката 
включва валидност, допустимост и правилност 
на съдебния акт), т. е. част от гарантираното 
от чл. 56 от Конституцията право на защита 
е накърнена, а и защитата на правото не е 
пълноценна. 
Отделно от това не споделяме мотивите, 
че в конкретната хипотеза са налице „меро-
давни процесуални ценности като бързина на 
правораздаването, процесуална дисциплина и 
процесуална икономия“. Подобни „ценности“ 
биха могли да залегнат в процесуалния за-
кон, както в случая в глава втора на АПК, 
озаглавена „Основни принципи“, но едва ли 
от съдържанието на чл. 11 с наименование: 
„Бързина и процесуална икономия“ би могло 
да се приеме, че изключването на съдебното 
обжалване на решение на административен съд 
се обхваща от посочените процесуални разпо-
редби. Ако се приеме за меродавно твърдяното 
в мотивите на законопроекта за изменение и 
допълнение на АПК относно съдържанието на 
принципа на бързина и процесуална икономия 
в административното производство, то се из-
пада в противоречие с друго водещо начало в 
процеса – чл. 131 на АПК, прогласяващ като 
принцип двуинстанционното разглеждане на 
административните дела.
Едва ли в правова държава водещият 
мотив на законодателя за ограничаване на 
обжалването, и оттук на правото на защита на 
страните в съответните съдебни производства, 
би бил единствено бързина и процесуална