Държавен вестник, бр. 27, 2014 г., стр. 41

БРОЙ  27	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  41  
правата, чието упражняване е и задължение 
на страните в процеса. Промените в закона 
на фактическата и правната обстановка по 
делото засягат винаги материалните права 
и това законодателят може да извърши за в 
бъдеще. Придаването на обратно действие 
на изменителните норми е по изключение и 
трябва да бъде в рамките на изключителна 
необходимост, каквато не е мотивирана и не се 
установява в процесния случай. При несъстоя­
телността се откроява белегът комплексност на 
уредбата, и процесуална, и материалноправна. 
Неслучайно тя е специално уредена в част 
четвърта на ГПК, а попълването масата на 
несъстоятелността – в самостоятелна нейна 
глава четиридесет и първа. Решението на 
проблемите, към които се стреми изменени­
ето на ТЗ, не може да бъде само на базата на 
изолирано разглеждане на посочените в § 14 
ПЗРЗИДТЗ искове. Процесът след предявяване 
на иска е форма на живот на материалното 
право, чиято защита се търси. Общата по­
веля е да се осигури тази функция на про­
цесуалните норми. Затова трябва да се даде 
конституционноправна защита, за да „не се 
превърне формата във враг на съдържанието“ 
и тази повеля на гражданското процесуално 
право трябва да се следва при нормирането 
на материята по несъстоятелността с още 
по-голямо основание. 
Не споделям мотивите на решението на 
Конституционния съд (І, т. 4) относно целта 
на производството по несъстоятелност, които 
включват очакване да се натовари производ­
ството с неприсъща за него социална функция, 
най-малкото тази функция да е така надценена, 
че то да се превръща в панацея за ликвидиране 
на последиците от икономическата и финан­
совата криза. Това е погрешно разбиране за 
значението на процесните изменения на ТЗ, 
засягащи едновременно фактическите състави 
(материално право) и реда за осъществяването 
и защитата им (процесуално право). Мотивите 
на законопроекта, на които се отдава значение 
в решението на Конституционния съд, дават 
известна представа за целите, които биха 
могли да обосноват изменението, посочено в 
§ 14 ПЗРЗИДТЗ за в бъдеще, но те не могат 
да бъдат относими и достатъчни, когато се 
засягат материални права и тяхната правна 
защита по вече започнали и съществуващи 
производства. Стопанската политика не може 
да бъде преценявана от гледище на един 
изолирано взет конституционен принцип, 
нито може да бъде променена с изменение­
то на правния ред на защита на признати и 
гарантирани от правото и вече упражнени 
субективни права. Трябва да се съобразява 
системата от конституционни гаранции за 
развитие на стопанска дейност и заложеният 
в Основния закон принцип на континюитет 
на правния ред, което означава, че се гаран­
тират придобитите правомерно и в съгласие 
с действалия закон права. Следва да се има 
предвид, че елемент на правовата държава е 
принципът на справедливостта, който може 
да се извлече от всички конституционни раз­
поредби, отнасящи се до правата на правните 
субекти, и който е посочен изрично в преам­
бюла на Конституцията като обща човешка 
ценност. Няма нищо по-истинско и по-добро 
за развитието на икономическите отношения 
и осигуряване на правна сигурност при осъ­
ществяване на стопанската дейност от обле­
чената в юридическа форма справедливост. 
А тя не присъства в оспореното изменение 
на § 14, ал. 1 ПЗРЗИДТЗ.
Отделните хипотези и рамката, която 
очертава законодателят, не е подчинена на 
критерии, отличаващи се с безпротиворечи­
вост и яснота. В едно особено мнение не би 
следвало да се извършват съпоставка и анализ 
на всички хипотези, засегнати от промяна­
та, но за мен общият извод е, че крайният 
резултат от прилагането на § 14 ПЗРЗИДТЗ 
в атакуваната част ще бъде прекратяване на 
висящи производства и отхвърляне на прин­
ципно допустими и основателни искове с 
неблагоприятни последици за длъжника и за 
кредиторите, и дори за трети лица, въпреки 
декларираното в решението на Конститу­
ционния съд, че със ЗИДТЗ интересите на 
последните се защитават. Това следва от прав­
ните последици, които настъпват при всяко 
прекратяване на гражданско, включително 
търговско дело, което прекратяване засяга 
винаги и ответниците. Обстоятелството, че 
в § 14, ал. 2 е създадено изключение от пра­
вилото за съгласие на ответника, не променя 
горния извод. Още повече, че в тази алинея се 
установява едно изключение от императивно 
закрепената недопустимост за оттегляне или 
отказ от иск, предявен от синдик или кредитор, 
т.е. създадено е изключение на изключението, 
без да са налице изключителни обстоятелства, 
налагащи това (чл. 621а, ал. 3, т. 3 ТЗ).
Възприето е и се излага едно ограничено 
разбиране за придобито право, много по-
тясно от действителния му смисъл, като не 
се съобразява правно закрепеният интерес 
от удовлетворяване на признати субективни 
права. Всяко субективно право е призната и 
гарантирана от обективното право възмож­
ност за собствено поведение на носителя и за 
изискване на определено поведение от други 
правни субекти. Това се отнася до всички 
права – и материални, и процесуални. Не 
може да съществува право, което е неза­
щитимо. Отнеме ли се този задължителен 
елемент, то престава да бъде такова, губи 
основната характеристика на възможност, 
призната и гарантирана от закона. Придоби­