Държавен вестник, бр. 36, 2011 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
туционният съд прилага мярка, действаща 
в данъчното законодателство – лицето да е 
живяло в страната повече от половината от 
календарната година.
3. Конституционният съд е на мнение, че 
оспореното изискване по чл. 3 и чл. 4 ИК не 
е ценз, както се поддържа в някои от пред­
ставените становища (Съюз на юристите в 
България, Български адвокати за правата 
на човека). То не е предпоставка за възник­
ването на активното избирателното право у 
конкретното лице, съответно наличието му 
не отнема избирателното право; по същество 
то е свързано с определяне на мястото, къде 
да се гласува.
Конституционният съд обаче преценява, 
че когато законът предвижда прекомерно 
дълъг срок за такова „живеене“, както е 
предвидено в чл. 3, ал. 4 и 5 и в § 1, т. 4 и 
5 ИК – „12 месеца“, и както е предвидено в 
чл. 4, ал. 3 и 4 и § 1, т. 3 ИК – „две години“, 
тогава позитивното изискване към носителя на 
избирателното право се превръща в ценз, т.е. 
преграда за неговото упражняване. Конститу­
ционният съд преценява такова изискване за 
„живеене“ като прекомерно, защото превръща 
допустимите и разумни изисквания към носи­
теля на избирателното право в ограничение и 
ценз и в този смисъл противоречи на чл. 10 
от Конституцията. Срокове от „12 месеца“ 
и „2 години“ нарушават и конституционния 
принцип за пропорционалност при поставянето 
на допустими изисквания към упражняването 
на основни права, каквото е избирателното 
право – не е налице сериозно оправдание 
за наложителност на толкова дълъг период, 
който да е необходим за упражняването на 
избирателното право по предназначението му. 
В Изборния кодекс не се съдържа измерител 
или сравнение, което да осмисля и оправдава 
срока „12 месеца“ или „2 години“. Конститу­
ционният съд констатира и несъразмерност 
с оглед продължителността на мандата на 
органите, за чието избиране се произвеждат 
въпросните избори и съответно се упражня­
ват избирателните права – общински съвети 
и кметове се избират за 4 години (чл. 138 и 
чл. 139, ал. 1 от Конституцията), ¼ от това 
време избирател и избираем трябва да е живял 
в населеното място; членове на ЕП се избират 
за 5 години – за да си избираем, трябва съот­
ветно 2 години „живеене“ в държава-членка.
Венецианската комисия за демокрация чрез 
право (Съвет на Европа) в своите стандарти 
и препоръки за добри изборни практики е 
формулирала принципите на европейското 
изборно наследство, сред които е всеобщото 
избирателно право (Кодекс за добрата прак­
тика при избори). За да бъде гарантиран 
този принцип, в тях изрично се препоръчва 
срокът на допустимото изискване за живее­
не на определено място преди избори да не 
превишава 6 месеца. По-дълги срокове спо­
ред Венецианската комисия могат да бъдат 
въвеждани само ако това се налага за защита 
на национални малцинства. Това принципно 
положение е възприето и от правото на ЕС 
за избиране на членове на ЕП. И още едно 
съображение: „12 месеца, респ. 2 години“ не 
съответстват на свободата на придвижване 
на хората като основна европейска свобода.
Във връзка с оспорването съдът констатира 
несъгласуваност в действащото законодател­
ство. В § 21 от заключителните разпоредби на 
ИК се правят изменения в Закона за прякото 
участие на гражданите в държавната власт и 
местното самоуправление (ЗПУГДВМС), без 
обаче те да засягат уредбата на неговия чл. 4 
за това, кой има право да участва в рефе­
рендуми – национален и местен. И въпреки 
че Изборният кодекс предвижда на местни 
избори уседналост „12 месеца“, измененията, 
които с него се правят в ЗПУГДВМС, не са 
засегнали съдържанието на посочения чл. 4, 
ал. 2: за да участва в местния референдум, 
лицето трябва да е живяло в населеното място 
през последните 6 месеца преди насрочване­
то му, т.е. както преди влизането в сила на 
Изборния кодекс.
По изложените съображения Конституци­
онният съд установява противоконституцион­
ност за числото „12“ в чл. 3, ал. 4 и 5; чл. 4, 
ал. 5 и 6; § 1, т. 4 и 5, както и за думите „две 
години“ в чл. 4, ал. 3 и 4; § 1, т. 3 и думите 
„една година и четири месеца“ в § 1, т. 3 ИК. 
Едновременно с това съдът обръща внимание 
на законодателя към разпоредбите на чл. 42, 
ал. 2, чл. 45, ал. 2, чл. 53, ал. 2, чл. 62, ал. 2 
и 3, чл. 63, ал. 1, т. 2, чл. 64, чл. 72, ал. 7, 
чл. 283, ал. 3 и 4 ИК, които не са оспорени, 
но са свързани с изискването за живеене „12 
месеца“ преди изборите в населеното място 
и изрично го съдържат. Съдът не установява 
противоконституционност на разпоредбите 
на чл. 3, ал. 4 и 5 ИК в частта им извън 
изискването за живеене 12 месеца. Съдът 
не установява противоконституционност и 
на целите разпоредби на чл. 3, ал. 2 и 3 ИК.
Поставени в тази изяснена конституционна 
рамка, за оспорените обяснителни разпоредби 
на § 1, т. 1 – 5 от допълнителните разпоредби 
на ИК относно изискването за живеене оп­
ределен период на определено място съдът 
преценява, че те не са противоконституционни. 
В тях са използвани формалните критерии за 
адресна регистрация по постоянен и настоящ 
адрес на територията на Република Бълга­
рия, определени в Закона за гражданската 
регистрация, както и адрес на пребиваване 
в друга държава – членка на ЕС, определен в 
Закона за влизане, пребиваване и напускане 
на Република България на гражданите на 
ЕС и членовете на техните семейства. В т. 2 
и 3 на § 1 ИК относно изборите за членове 
на ЕП от Република България принципно е 
приложено посоченото тълкувателно Решение 
№ 3 от 2001 г. на Конституционния съд за 
това, че позитивноправно определеният срок