Държавен вестник, бр. 10, 2018 г., стр. 27

БРОЙ  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27  
им възнаграждение. Всъщност изплащане­
то на трудовите възнаграждения зависи от 
финансовите възможности на работодателя. 
Той може да бъде еднакво възпрепятстван 
да заплати както 100 %, така и 60 % от тези 
възнаграждения.
Както беше посочено, оспорената разпо­
редба не дава отговор на въпросите за реда, 
условията и срока, при които тя може да се 
приложи. Тази разпоредба е непълна и неясна 
в такава степен, която изключва конформното 
є тълкуване. Не съществува възможност тя да 
бъде интерпретирана в съответствие с чл. 48, 
ал. 5 от Конституцията.
Обявяването на разпоредбата на чл. 245, 
ал. 1 КТ за противоконституционна в оспо­
рената є част няма да породи правна неси­
гурност. Работодателят ще дължи 100 % от 
дължимото възнаграждение по силата на 
чл. 48, ал. 5 от Конституцията и чл. 128, т. 2 
КТ. Съществуването на оспорената разпоредба 
всъщност е напълно безсмислено, защото тя 
сама по себе си не създава никакви гаран­
ции за правата на работниците, както беше 
обосновано по-горе.
Според чл. 128, т. 2 КТ работодателят е длъ­
жен в установените срокове да плаща уговоре­
ното трудово възнаграждение за извършената 
работа. Това, което се дължи според чл. 48, 
ал. 5 от Конституцията и чл. 128, т. 2 КТ, е 
именно уговореното трудово възнаграждение 
в неговата пълнота и в установения срок, а не 
само част от него. Като прогласява в чл. 242 
КТ принципа на възмездността на труда, за­
конът указва, че при възникване на трудовото 
правоотношение страните следва да определят 
по взаимно съгласие размера на трудовото 
възнаграждение. Членуването от законодате­
ля на прилагателното „уговорено“ не оставя 
никакво съмнение относно съдържанието на 
задължението на работодателя – да плаща 
изцяло уговореното трудово възнаграждение 
за добросъвестно извършената работа.
Разпоредбата на чл. 245, ал. 1 КТ влиза в 
пряко противоречие с разпоредбата на чл. 128, 
т. 2 КТ. Конституционният съд вече е имал 
повод да заключи, че взаимоизключващата 
се правна уредба е в несъответствие с прин­
ципа на правовата държава (в този смисъл 
вж. Решение № 10 от 3.12.2009 г. по к. д. 
№ 12/2009 г., Решение № 5 от 29.06.2000 г. по 
к. д. № 4/2000 г. и Решение № 5 от 26.09.2002 г. 
по к. д. № 5/2002 г.). Тя противоречи на 
изискването за ясна, вътрешно свързана и 
безпротиворечива правна уредба, която е 
основна характеристика на правовата дър­
жава (Решение № 3 от 21.03.2012 г. по к. д. 
№ 12/2011 г.).
Съществено измерение на конституци­
онната правова държава е изпълнението на 
международноправните є ангажименти. Обна­
родваната в ДВ, бр. 37 от 1997 г., Конвенция 
№ 95 за закрилата на работната заплата от 
1949 г., влязла в сила за Република България 
през 1956 г., задължава българската държава 
да гарантира, че законодателството няма 
да създава за работодателя възможности 
произволно да ограничава изплащането на 
трудовите възнаграждения в нарушение на 
трудовите договори. Със създаването на ос­
порената разпоредба обаче се постига точно 
такъв резултат.
Поради изложените съображения нами­
раме, че Конституционният съд трябваше да 
обяви за противоконституционна разпоредбата 
на чл. 245, ал. 1 КТ в частта є „в размер 60 
на сто от брутното му трудово възнагражде­
ние, но не по-малко от минималната работна 
заплата за страната“ поради противоречие с 
чл. 4, ал. 1 и чл. 48, ал. 5 от Конституцията.
III. Според съдията Георги Ангелов искане­
то е недопустимо и следва да бъде отклонено 
по следните съображения:
Отстъпвайки от мнението си в определени­
ето по допустимостта, намирам оспорването 
за недопустимо.
Според мен от значение тук са два въ­
проса. Първият е какви са процесуалните 
предпоставки за искането от омбудсмана за 
установяване на противоконституционност на 
закон, с който се нарушават права и свободи 
на гражданите, а вторият е възможно ли е 
евентуалното съединяване на оспорвания.
І. 1. Съгласно задължителното тълкувател­
но Решение № 22/1995 г. на Конституционния 
съд, когато той обяви за противоконститу­
ционен закон, с който се отменя или изменя 
действащ закон, последният възстановява 
действието си в редакцията преди отмяната 
или изменението от влизане в сила на реше­
нието на съда.
2. При поисканата с оспорването отмяна 
на разпоредбата на чл. 245, ал. 1 от Кодекса 
на труда (КТ), съгласно която при добросъ­
вестно изпълнение на трудовите задължения 
на работника или служителя се гарантира 
изплащането на трудово възнаграждение в 
размер 60 на сто от брутното му трудово въз­
награждение, но не по-малко от минималната 
работна заплата за страната, ще възстанови 
действието си изменената с нея разпоредба 
(изм., ДВ, бр. 100 от 1992 г.). Според нея 
при добросъвестно изпълнение на трудовите 
задължения на работника или служителя 
ежемесечно се гарантира изплащането на 
трудово възнаграждение в размер на мини­
малната месечна работна заплата, установена 
за страната.
3. При уважаване на оспорването следова­
телно правата на работниците и служителите 
биха били нарушени в още по-голяма степен, 
защото ще бъдат още по-ограничени.
4. В конституционния процес омбудсманът 
действа като процесуален субституент от вида 
на процесуален заместник на работниците и