Държавен вестник, бр. 80, 2011 г., стр. 13

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
ните лица още президента, вицепрезидента, 
конституционните съдии и всички магистрати, 
противоречи пряко на Решение № 5 от 1995 г. 
по к.д. № 3 от 1995 г. Според ВКС в Решение 
№ 5 от 1995 г. за първи път е извършено т. нар. 
конформно (щадящо, съхраняващо) тълкуване 
на закона. То се приема да е конституцио­
носъобразно, но само при положение, че се 
разбира и прилага със смисъла и съдържа­
нието, разкрити от Конституционния съд. 
В случая Съдът избира между възможните 
тълкувания на закона онова, което съответ­
ства на Конституцията, и обявява, че законът 
остава да действа именно при това тълкуване 
и така избягва постановяването на анулиращо 
закона решение.
В същото решение Конституционният съд 
(КС) е приложил техниката на т. нар. още 
неутрализиращо конформно тълкуване, като 
от тълкуваната разпоредба е изключил онази 
възможна нейна интерпретация, която би я 
поставила в противоречие с Конституцията. 
Сезиран с оспорване на конституционосъоб­
разността на чл. 95 от тогавашния ПОДНС, 
КС е приел, че разпоредбата не противоречи 
на чл. 8 от Конституцията, с изключение на 
президента, вицепрезидента, конституцион­
ните съдии и всички магистрати. Решение 
№ 5 от 1995 г. по к.д. № 3 от 1995 г. като 
задължително за всички органи, юридически 
лица и граждани (чл. 14, ал. 6 от Закона за 
Конституционен съд), а следователно и за 
самото Народно събрание, е налагало пона­
чало изключване от кръга на възможните 
източници на информация лицата, които КС 
е изключил.
ВКС счита също, че единственият проблем 
за непосредствено действие на решението е 
дали задължителната му сила може да следва 
само от мотивите към него, където КС е зая­
вил, че „императивно следва да бъдат посочени 
лицата, по отношение на които този текст не 
се прилага“. ВКС подкрепя дадения в теорията 
положителен отговор на въпроса, че главните 
(принципни, „носещи“) мотиви са задължи­
телни, независимо към какво тълкуване се 
отнасят – нормално (абстрактно, несвързано 
с определения казус) или казуално (свързано 
с определен казус). 
А по отношение на всички останали лица 
чл. 100 ПОДНС е в противоречие според ВКС 
с чл. 117, ал. 2 от Конституцията поради съоб­
раженията, изложени от главния прокурор. 
Опазването на следствената тайна е дейност 
по осъществяване функциите на съдебната 
власт. Нейната независимост според ВКС е 
заплашена в най-голяма степен с намесата от 
представители на другите власти, която винаги 
може да повлияе на вътрешното убеждение на 
прокурори и следователи, на съдии и съдебни 
заседатели. Тя може да създаде предпоставки 
за прояви, противоречащи на изискващите се 
от тях обективност и безпристрастност.
Асоциацията на прокурорите в България 
(АПБ) поддържа искането на главния проку­
рор на Република България за установяване 
противоконституционността на разпоредбата 
на чл. 100 ПОДНС заедно с подкрепящите го 
мотиви. АПБ намира още, че атакуваният 
текст от ПОДНС противоречи на Конститу­
цията с оглед разделението на властите по 
смисъла на чл. 8, доколкото създава възмож­
ност неприключило досъдебно производство 
да бъде предмет на парламентарен контрол. 
Магистратите са политически неутрални и 
издаваните от тях актове не могат да бъдат 
предмет на политически контрол. Установе­
ното за магистрат задължение да предостави 
на Народното събрание информация, когато 
същата съставлява следствена тайна, възпро­
извежда класическа форма на парламентарен 
контрол, което е недопустимо в отношенията 
с политически независимата съдебна власт.
Атакуваният текст от ПОДНС противоречи 
на Конституцията и с оглед независимостта 
на съдебната власт, доколкото създава въз­
можност за извършване на парламентарно 
проучване и анкета върху информация, съ­
бирана в хода на неприключило досъдебно 
производство, и в тази връзка представляващо 
следствена тайна. Според АПБ независимост­
та на съдебната власт се изразява в правната 
недопустимост другите власти пряко да въз­
действат на органите на съдебната власт при 
упражняването на техните правомощия. АПБ 
счита, че законодателната власт може да влияе 
на съдебната само косвено – чрез изменение 
в устройствените и процесуалните закони. В 
тази връзка чл. 100 ПОДНС законово рамкира 
пряка, следователно недопустима намеса на 
законодателната власт в дейността на съдеб­
ната. Създава възможност парламентарна 
комисия да получава и използва информа­
ция – предмет на разследване, включително 
такава, получавана в резултат на оперативни 
разработки, използвани специални разузнава­
телни средства или отнасящи се до личния 
живот на гражданите. Следователно с атаку­
ваната разпоредба е поставена под угроза не 
само независимостта на съдебната власт, но 
и правата на гражданите, които съдебната 
власт по Конституция трябва да брани.
В становището си Висшият адвокатски 
съвет (ВАдвС) твърди, че искането на главния 
прокурор за установяване на противоконсти­
туционност е неоснователно. Според него 
следствената тайна няма никаква връзка с 
вътрешното убеждение на органите на съдеб­
ната власт, респ. с тяхната независимост. Тя е 
предвидена в закона единствено с цел доказа­
телственият материал да не стане достояние на