Държавен вестник, бр. 61, 2020 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  61
чл. 28, ал. 4 ЗНА, според която непровеж­
дането на оценка за въздействието е пречка 
за разглеждане на съответния законопроект, 
остава напълно пренебрегната. Така непри­
ложена остава и разпоредбата на чл. 26, ал. 5 
ЗНА, която ясно посочва, че изискването 
за публичност на законодателния процес не 
се отнася само до първоначалния проект, а 
изобщо до цялата процедура, приключваща 
с приемането на нормативния акт.
Посочените разпоредби от ЗНА обаче 
пряко отразяват съществен елемент от за­
конодателния процес в правовата държава. 
Конституционният съд е имал възможност 
да подчертае в практиката си (Решение № 1 
от 27.01.2005 г. по к. д. № 8 от 2004 г.), че 
„правова държава означава упражняване на 
държавна власт на основата на конституция, 
в рамките на закони…“. Според Решение 
№ 1 от 28.01.2014 г. по к. д. № 22 от 2013 г. 
принципът на правовата държава изисква 
точното и еднакво спазване на Конституци­
ята и законите от всички правни субекти, 
което се отнася и до Народното събрание при 
осъществяване на публичната власт. 
В държавата, самозадължила се да функ­
ционира като „правова“, т. е. управлявана 
според Конституцията и законите, публичната 
власт трябва да се осъществява в пределите 
и по начина, установени от Конституцията и 
закона. Това важи още повече за обвързаност­
та на законодателната власт от приетите от 
самата нея правила за собственото є функци­
ониране – как иначе държавата би изисквала 
от гражданите спазване на установените за 
тях правила за поведение? Става въпрос не 
за спазване на една формална законодателна 
процедура, а за гарантиране на демократич­
ната легитимност на една власт, която според 
Основния закон произтича от народа и се 
осъществява в негово име и следователно 
не може да се упражнява без необходимото 
доверие от страна на субекта на властта към 
пряко или косвено конституираните от народа 
държавни органи. Принципът на народния 
суверенитет, закрепен в чл. 1, ал. 2 и 3 от 
Основния закон, означава, че източник и 
субект на властта е народът. Висшият зако­
нодателен орган не е субект, а само овластен 
изразител на волята на суверена. 
В съвременната правова държава държав­
ната власт се основава не само на принудата, 
а и преди всичко на авторитета, разбиран като 
доверие, зачитане и осъзната потребност на 
управляваните да се подчиняват на правилата 
за поведение на държавата (т.е. на правото 
като средство за регулиране на обществените 
процеси и реализиране на общочовешкия 
стремеж към справедливост), включително 
поради осъзнаване на собствения им инте­
рес от това. Затова едва ли е случайно, че 
в англоезичната правна система, както и в 
правото на ЕС, терминът „authority“ има поне 
три смислови значения: на български език: 
„власт“, „авторитет“ и „орган“.
Като резултат от използвания от зако­
нодателя подход при приемане на оспоре­
ната законова разпоредба (а и не само на 
нея – това е често срещана практика на 
Народното събрание), при пълно незачитане 
на установените от самия него изисквания за 
публичност на законодателния процес като 
гаранция за качество на законите, се поставя 
под съмнение функционирането на държава­
та като „правова“. Впрочем избягването на 
общественото обсъждане на законопроектите 
чрез внасяне на изцяло нови предложения 
между двете гласувания в Парламента на­
пълно покрива съдържанието на понятието 
„заобикаляне на закона“, което в областта на 
частното право самият законодател е скрепил 
с най-тежкия порок на гражданскоправните 
сделки – нищожността (чл. 26, ал. 1, предл. 
2 от Закона за задълженията и договорите). 
Как тогава следва да се квалифицира използ­
ването на този подход от публичната власт 
при осъществяване на функцията є, уредена 
в Конституцията (чл. 84, т. 1) на първо мяс­
то – законодателната?
В заключение, по развитите съображения 
за нарушаване на чл. 4, ал. 1 от Конститу­
цията смятаме, че е конституционно нетър­
пим възприетият от законодателя подход, 
при който чрез използване на една иначе 
конституционосъобразна законодателна тех­
ника, свързана с упражняване на изрично 
установена от Основния закон компетентност 
на народните представители за законодател­
на инициатива,  напълно се пренебрегват 
установени в обществен интерес принципи 
на нормотворческия процес. Ако се приеме, 
че изискванията за обществено обсъждане 
и оценка на въздействието не се отнасят до 
законодателните предложения, направени 
между двете гласувания, това рискува извра­
щаване на законодателния процес, при което 
на Портала за обществени консултации се 
публикуват формални „кухи“ законопроекти, 
чието същинско съдържание ще може да бъде 
попълнено чрез предложения, разгледани и 
гласувани при пълна липса на публичност, 
обществена информираност и предварително 
обществено обсъждане. Приети по този начин 
закони обаче са изначално обременени с липса 
на обществено доверие в техния регулативен 
потенциал, т.е. със спорна и дори компроме­
тирана демократична легитимност.