Държавен вестник, бр. 105, 2013 г., стр. 17

БРОЙ  105	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
гламентираните задължения на отговорните 
длъжностни лица и хората с властнически 
позиции, призвани да осигурят на българските 
граждани чиста природа и здравословна околна 
среда. Такъв риск съществува в еднаква степен 
и когато се залага на предпоставката „влязъл 
в сила общ устройствен план“. Недопустимо е 
обаче конституционният контрол да изхожда от 
презумпцията за недобросъвестност на пред-
ставителите на властта – както централната, 
така и местната.
Решението, взето с гласовете на мнозин-
ството съдии, е израз на необяснима за нас 
непоследователност в практиката на Конститу-
ционния съд. Не е толкова отдалечено времето, 
когато с Решение № 3 от 21.03.2012 г. по к.д. 
№ 12 от 2011 г. съдът по същество прие, че е 
недопустимо стопанските субекти да бъдат 
ограничавани във възможността да развиват 
не по-малко рисковата за околната среда 
дейност, каквато е съхраняването и предва-
рителното третиране на отпадъци, единствено 
на основата на изискване за наличие на общ 
устройствен план, чието приемане не зависи 
от тях. Изрично е приел, че конституционно 
оправданата цел може да се постигне чрез 
„мерки, които нямат такъв драстичен характер“, 
насочени към балансиране на интересите на 
инвеститорите с „интересите на обществото 
от защита здравето на хората и опазване на 
околната среда и съобразяване на интереса на 
общините и държавата, без противопостяване“ 
(вж. заключителната т. 10 от мотивите). Тези 
съждения са напълно валидни и по това кон-
ституционно дело, но указват на основания за 
отхвърляне на искането на вносителя, а нe за 
уважаването му.
С решението по това дело фактически се 
оценяват като противоконституционни всички 
изключения, при които може да се промени 
предназначението на горските имоти, нами-
ращи се в обсега на Черноморското крайбре-
жие, или да се извършва ново строителство 
в морските дюни само на основата на влязъл 
в сила подробен устройствен план. Макар и 
без изрично да са обявени за противоконсти-
туционни, с оглед на тълкуването, дадено от 
Конституционния съд, не трябва да се прила-
гат още и цялата ал. 2 на чл. 17 ЗУЧК (освен 
изрично обявената за противоконституционна 
т. 6), както и чл. 17а, ал. 1 ЗУЧК в частта от-
носно изключенията по т. 1 и 3. Това е напълно 
логично, защото например сама по себе си 
промяната на основното предназначение на 
горски обект с национално или регионално 
значение, който е публична собственост, не съ-
държа по-малък екологичен риск от промяната 
на предназначението на обект, сертифициран 
по ЗНИ, както и изграждането на обекти с 
национално значение или специални обекти, 
свързани с отбраната и сигурността на стра-
ната, не е по-малко рисково за околната среда 
от изграждането на обекти на техническата 
инфраструктура. Впрочем от постановеното 
решение следва заключение за принципна 
противоконституционност и на намиращите се 
извън обсега на конкретния конституционен 
контрол разпоредби на чл. 109, ал. 2 и 3 ЗУТ, 
чието влизане в сила е отложено за 1.01.2016 г. 
Ако законодателят своевременно не се съобрази 
с промененото виждане на Конституционния 
съд, като отмени съответните правни норми, 
ще създаде ситуация, която е несъвместима с 
принципа на правовата държава по смисъла 
на чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
Конституционни съдии: 
Благовест Пунев  
Румен Ненков  
Анастас Анастасов 
На конституционния съдия Кети Маркова
Подписах решението по пункт 2 от искането 
на президента на Република България с осо-
бено мнение, тъй като не приемам позицията 
на мнозинството съдии за обявяване на про-
тивоконституционност и на разпоредбата на 
чл. 17а, ал. 1, т. 2 от Закона за устройството 
на Черноморското крайбрежие (ЗУЧК). Съо-
браженията ми са следните:
Според мен несъобразена с принципа на 
правовата държава, прогласен с преамбюла и 
чл. 4, ал. 1 от Конституцията, с чл. 15 и чл. 55 
от Основния закон, е единствено разпоредба-
та на чл. 17, ал. 1, т. 6 ЗУЧК, но не намирам 
основание този извод да бъде отнесен и към 
втората оспорена с искането норма – тази на 
чл. 17а, ал. 1, т. 2 от същия закон. Споделям 
изцяло съображенията на вносителя, възприети 
и от мнозинството съдии в приетото решение, 
а именно, че предназначението на атакувана-
та разпоредба е да предотврати и елиминира 
възможността за неоправдано застрояване и 
използване на териториите с пясъчни дюни, 
като държи сметка за защита на обществения 
интерес. По мое виждане обаче тази легитим-
на цел е обезпечена достатъчно ефективно, 
пълноценно и непротиворечиво в рамките на 
приложимото действащо законодателство. В 
този аспект считам, че не би могъл да се изведе 
еднозначно и убедително изводът за колизия 
на разпоредбата на чл. 17а, ал. 1, т. 2 ЗУЧК с 
визираните конституционни норми. 
Член 15 от Конституцията вменява задъл-
жение за държавата да осигурява опазването и 
възпроизводството на околната среда, поддър-
жането и разнообразието на живата природа, 
като използва разумно природните богатства 
и ресурсите на страната. Казано с други думи, 
чрез развитието на законодателството държа-
вата следва да осигури оптималния баланс 
между защитата на околната среда (изразено 
най-общо) и развитието на инвестиционния 
процес, в частност изграждането на техниче-
ската инфраструктура.