Държавен вестник, бр. 14, 2017 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  14
(чл. 133 ЗСВ). Оспорената разпоредба пряко се 
обвързва с еднократното парично обезщетение 
по чл. 225, ал. 1 ЗСВ, което не се изплаща в 
случаите по чл. 165, ал. 1, т. 5 ЗСВ – наложено 
дисциплинарно наказание освобождаване от 
длъжност. Заключава, че евентуалната отмяна 
на чл. 166, ал. 3 ЗСВ ще има за последица 
заобикаляне на отрицателните последици от 
дисциплинарното освобождаване от длъжност 
и би представлявало злоупотреба с право от 
страна на магистрата, срещу когото е обра-
зувано дисциплинарно производство, което е 
недопустимо съгласно разпоредбата на чл. 57, 
ал. 2 от Конституцията.
Висшият съдебен съвет в становището си 
подробно разглежда статуса на магистратите, 
тяхната несменяемост и освобождаването 
им от длъжност, както и колизията между 
правото на магистрата да подаде оставка и 
правото на административния орган, създаден 
по Конституция с основна цел да осъществява 
кадровата политика в съдебната власт, да реа-
лизира предоставената му от конституционния 
законодател дисциплинарна власт. Застъпва 
разбирането, че подаването на оставка не е 
достатъчно да предизвика целения правен 
ефект да прекрати правоотношението на 
магистрата автоматично с изтичане на сро-
ка за предизвестие, а е необходимо изрично 
волеизявление на административния орган 
за освобождаване от заеманата длъжност. 
Основната цел при упражняване на дисципли-
нарната власт от административния орган е 
защитата на публичния интерес правосъдието 
да се осъществява от съдии, прокурори и 
следователи, които притежават необходими-
те професионални качества и интегритет за 
упражняване на функционалните си правомо-
щия. В този контекст оспорената разпоредба 
е създадена с цел охрана на надделяващия 
обществен интерес и препятстване на въз-
можността за избягване на дисциплинарната 
отговорност от дисциплинарно привлеченото 
лице чрез реализиране на субективното право 
на оставка с произтичащите благоприятни 
последици – запазен професионален и мо-
рален авторитет и право на обезщетение по 
реда на чл. 225, ал. 1 ЗСВ. Обратното според 
Висшия съдебен съвет би означавало, че 
от момента на подаване на заявлението за 
оставка от магистрата административният 
орган не разполага в пълен обем с правото 
си да проведе и приключи дисциплинарното 
производство. Чрез подаване на оставка при-
ключването на всяко дисциплинарно произ-
водство би могло да бъде осуетено и изходът 
му ще е поставен в зависимост единствено от 
волята на дисциплинарно привлеченото лице. 
Въведената законова забрана за приемане на 
оставката и освобождаване на съдия, проку-
рор или следовател от длъжност не стеснява 
противоконституционно предметния обхват 
на чл. 129, ал. 3, т. 2 от Конституцията. В 
противен случай би се стигнало до превръ-
щане на подадената молба по чл. 165, ал. 1, 
т. 5 (вероятно се има предвид т. 2) ЗСВ в 
абсолютно основание за освобождаване от 
дисциплинарна отговорност, а такова правно 
действие на молбата за освобождаване нито 
законът, нито Конституцията придават. На 
последно място излага аргументи, че норма-
та на чл. 166, ал. 3 ЗСВ не противоречи на 
забраната по чл. 48, ал. 4 от Конституцията, 
като разглежданата хипотеза попада в изклю-
чението, предвидено в чл. 4, параграф 3, бук-­ 
ва „г“ от Конвенцията за защита на правата 
на човека и основните свободи (КЗПЧОС). Не 
е налице и противоречие с принципа на чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията, защото оспорената 
разпоредба е ясна, точна и създадена с цел да 
регулира правоотношението на магистратите 
в съответствие с обществените очаквания към 
органите на съдебната власт.
Правното мнение на проф. д-р Красимира 
Средкова е за отсъствието на противоречие 
между чл. 166, ал. 3 ЗСВ и Конституцията. 
Според нея оспорената разпоредба не про-
тиворечи на чл. 4, ал. 1 от Конституцията, 
защото е установена в закон, а държавата се 
управлява според Конституцията и законите. 
Законът в случая създава чл. 166, ал. 3 ЗСВ, 
за да гарантира упражняването на дисципли-
нарната власт от съответния кадрови орган 
на съдебната власт. Подаването на оставка 
при образувано дисциплинарно производство 
означава във всички случаи злоупотреба с 
правото на съдия, прокурор или следова-
тел да прекрати своето правоотношение, а 
злоупотребата с право е забранена от чл. 57 
от Конституцията. Налице е злоупотреба с 
право, тъй като с подаването на оставка след 
образуване на дисциплинарно производство 
магистратът накърнява правата на дисци-
плинарно наказващия орган, а ще почерпи и 
имуществени права, каквито не би имал, ако 
бъде дисциплинарно уволнен. Поддържа, че 
оспорената разпоредба не противоречи и на 
чл. 129, ал. 3, т. 2 от Конституцията, защото 
правото на едностранно прекратяване на 
магистратското правоотношение не се отне-
ма изобщо, а само временно се ограничава 
упражняването му. Не намира противоречие 
и с разпоредбата на чл. 48, ал. 4 от Консти-
туцията относно забраната на принудителен 
труд, тъй като той се полага против волята на 
лицето под страх от каквото и да е наказание, 
а в случая не сме изложени пред заплахата 
от наказание.
Съдът, като обсъди доводите в искането, 
становищата на заинтересованите институции 
и неправителствени организации, както и 
постъпилите по делото правни мнения, прие 
следното: