Държавен вестник, бр. 105, 2013 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  105
ОСОБЕНИ МНЕНИЯ
по конституционно дело № 9 от 2013 г.
На конституционните съдии Благовест Пунев, 
Румен Ненков и Анастас Анастасов 
Подписахме решението с особено мнение, 
тъй като считаме, че искането на президента 
на Република България е неоснователно и 
трябваше да бъде отхвърлено изцяло по след-
ните съображения:
І. Относно принципите на конституцион-
ната проверка
Според нас взетото с мнозинство решение 
не е изградено върху ясно и категорично из-
разени правни принципи и позиции. Общото 
между чл. 17 ЗУЧК и чл. 17а ЗУЧК е, че са 
насочени към стесняване на възможностите 
за прекомерно и необосновано застрояване 
на територията на Черноморското крайбре-
жие, което, от една страна, може да прегради 
надлежното изпълнение на задължението на 
държавата по чл. 15 от Конституцията да 
осигури опазването и възпроизводството на 
околната среда, поддържането и разнообразието 
на живата природа и разумното използване на 
природните богатства и ресурсите на страната, а 
от друга – поставя в опасност осъществяването 
на основното право на гражданите по чл. 55 от 
Конституцията на здравословна и благоприятна 
околна среда. Въпреки различието в отделните 
обекти на специален правен режим (имоти в 
горските територии и пясъчни дюни) по своето 
съдържание и последици двете разпоредби не-
съмнено засягат упражняването в пълен обем 
на гарантираното с чл. 17, ал. 1 – 3 от Консти-
туцията право на собственост, като в една или 
друга степен ограничават неговите носители 
в начина на използване на притежаваните от 
тях имоти и извършването на разпоредителни 
действия с тях така, както намерят за добре. 
С оглед на чл. 57, ал. 2 от Конституцията 
упражняването на правото на собственост 
наистина може да бъде ограничавано, стига 
ограничението да е въведено със закон, да е 
необходимо за постигане на конституционно 
легитимна цел и да е пропорционално средство 
за защита на застрашените конституционни 
ценности (вж. Решение № 2 от 31.03.2011 г. по 
к.д. № 2 от 2011 г.). В този смисъл е и трайно 
установената практика на Европейския съд 
по правата на човека по чл. 1 от Протокол 
№ 1 към Конвенцията за защита на правата 
на човека и основните свободи (Решение от 
25.10.1989 г. по делото Allan Jacobson, Решение 
от 19.12.1989 г. по делото Mellacher и други, 
Решение от 28.09.1994 г. по делото Spadea и 
Scalabrino и др.).
Разгледани от гореизложените позиции, 
чл. 17 ЗУЧК и чл. 17а ЗУЧК по своето съ-
държание съставляват установени със закон 
ограничения на правото на собственост, които 
без съмнение са насочени към постигане на 
конституционно оправдани цели – ефективно 
изпълнение на задължението на държавата да 
съхрани околната среда и природните богатства 
на страната (чл. 15 от Конституцията) и обез-
печаване на основното право на гражданите 
на здравословна и безопасна околна среда 
(чл. 55 от Конституцията). По-сложен обаче 
е въпросът, дали ограничението на основното 
право отговаря и на принципа на пропорци-
оналността (съразмерността), който изисква 
да е наложително за отбраната от опасността 
и да предвижда прилагане на най-мекото, 
подходящото според обстоятелствата средство 
за отбрана. Оспорените с искането части от 
чл. 17 ЗУЧК и чл. 17а ЗУЧК смекчават основ-
ното, общото стесняване на упражняването 
на правото на собственост съобразно волята 
на неговия носител, като визират изключения 
от най-тежкия ограничителен режим чрез из-
ползване на друго средство за обезпечаване на 
същата конституционно оправдана цел. От тази 
гледна точка спорът за тяхното съответствие 
с Конституцията трябваше да бъде решен на 
основата на отговора на въпроса, дали раз-
гледани съвкупно с другите съществуващи 
правни инструменти, гарантират ефективна 
реализация на легитимната законодателна цел 
или осуетяват нейното постигане.
ІІ. Относно искането за установяване на 
противоконституционност на чл. 17, ал. 2, 
т. 6 ЗУЧК
Предмет на ограничаване по чл. 17 ЗУЧК 
е промяната по административен ред на 
предназначението на земеделските земи и 
поземлените имоти в горските територии на 
Черноморското крайбрежие, насочена към 
създаване или разширяване на урбанизирани 
територии или застрояване на отделни или на 
група имоти. Същевременно същата категория 
имоти попада и под режимите на особена за-
щита по Закона за опазване на земеделските 
земи (ЗОЗЗ), съответно – Закона за горите 
(ЗГ), които съдържат подробни регламенти 
на реда и условията за промяна на тяхното 
основно предназначение (вж. глава пета от 
ЗОЗЗ и раздел V от глава трета на ЗГ). Тези 
режими продължават да са приложими и при 
новата редакция на чл. 17 ЗУЧК (ДВ, бр. 27 
от 2013 г.), доколкото с нея не са създадени 
специални правила. Фактически чл. 17 ЗУЧК 
установява особени предпоставки за разре-
шаване на такава промяна по отношение на 
горските имоти (земеделски земи и поземлени 
имоти) в обсега на Черноморското крайбре-
жие, като обвързва издаването на разрешение 
с предвижданията по общите и подробните 
устройствени планове, а при наличието само 
на подробен устройствен план – със статута и 
спецификите на изчерпателно посочени обекти, 
чието застрояване е поискано от съответните 
заинтересувани лица.