Държавен вестник, бр. 96, 2020 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  96
ето, независимо от собствеността върху него, 
може да представлява необосновано наруше-
ние на правото на собственост, гарантирано 
и с чл. 17 от Конституцията на Република 
България, и с чл. 1 от Протокол № 1 към 
Конвенцията за защита на правата на човека 
и основните свободи. Според трайно установе-
ната практика на Европейския съд по правата 
на човека мерките за конфискация следва да 
са съобразени с изискванията на Конвенцията 
при кумулативното наличие на три условия: 
мярката е взета в рамките на процедура, която 
е установена в закон, преследва легитимна цел 
и е пропорционална на целта. Приетият § 18 
от ЗИДКТК създава неясна норма, която не 
позволява преценка по тези условия.
Когато собствеността върху моторното 
превозно средство принадлежи на трето 
лице, императивната норма в чл. 234г от 
Наказателния кодекс, която предвижда от-
немане независимо от това обстоятелство, 
не гарантира „справедлив баланс“ между 
обществения интерес и защитата на правата 
на собственика, който не е извършил престъ-
плението, нито е съучаствал в извършването 
му. Според Европейския съд по правата на 
човека, когато притежания, които са били 
използвани неправомерно, се конфискуват, 
този баланс зависи от много фактори, вклю-
чително от поведението на собственика.  
В такива случаи националните органи са 
призвани да вземат предвид степента на вина 
или грижи на собственика на имуществото 
или най-малко връзката между поведението 
му и престъплението (Решение от 13 октом-
ври 2015 г. по дело Ünsped Paket Servisi San. 
ve tic. A.Ş. срещу България).
В приетото допълнение на Наказателния 
кодекс отнемането на собствеността е уста-
новено наред с лишаването от свобода, като 
изрично е посочено, че до този ефект се сти-
га независимо чия собственост е моторното 
превозно средство. Прави впечатление, че 
в квалифицирания състав по чл. 234г, ал. 2 
от Наказателния кодекс не се предвижда 
отнемане на собствеността върху моторното 
превозно средство, допуска се конфискация до 
една втора от имуществото на виновния, но 
това е само правна възможност, налагана по 
преценка на съда. Тази несъразмерност няма 
обяснение, тъй като в мотивите на предложе-
нието за допълнение в Наказателния кодекс 
не се съдържат никакви аргументи относно 
размера на предвидените наказания.
3. В Народното събрание на 6 февруари 
2020 г. е внесен проект на Закон за допълнение 
на Наказателния кодекс, с който е предложено 
инкриминиране на нерегламентирания превоз 
на пътници. В мотивите на законопроекта 
(№ 054-01-8 от 6.02.2020 г.) е посочено, че 
„единствено чрез методите на наказателно-
то право може да бъде намерен основният 
търсен ефект, а именно бързо, трайно и си-
гурно преустановяване на нерегламентирания 
превоз на пътници, който се извършва във 
вреда и на самата държава, а в не по-малка 
степен и на обществото“. По законопроекта 
са постъпили становища от Министерството 
на правосъдието, Върховния касационен съд, 
Конфедерацията на автобусните превозвачи, 
Висшия адвокатски съвет и Прокуратурата 
на Република България. В становището на 
Прокуратурата е констатирано, че „не се 
съобразява принципното положение да се 
предвижда наказателноправна защита като 
крайна и най-сериозна форма на държавна 
реакция на общественоопасни противоправни 
деяния, а разширяването на обхвата є да става 
обосновано, когато другите видове отговор-
ност обективно не биха могли да гарантират 
съответния обществен и личен интерес. Още 
повече, че в случая предложената нормативна 
промяна ще затвърди проявлението на друг 
съществен недостатък на законодателството 
ни – дублиране на отговорности с различна 
тежест за едно и също изпълнително деяние“.
По посочения законопроект за допълнение 
на Наказателния кодекс освен получените 
становища не е отчетено друго движение. 
Няма доклад нито на водещата комисия – Ко-
мисията по правни въпроси, нито на участ-
ващата комисия – Комисията по транспорт, 
информационни технологии и съобщения. 
След месеци на бездействие промените в 
Наказателния кодекс се приемат с друг закон, 
който не е свързан по никакъв начин с техния 
предмет. Да се компенсира това бездействие, 
като се приемат разпоредби, които оставят 
съмнение в тяхната прецизност, но въвеждат 
наказателна отговорност, е недопустимо.
Преследването на „сивата икономика“, за 
което нееднократно съм изразявал подкрепа, 
следва да става с механизмите на правовата 
държава, при зачитане на принципите на 
необходимост, обоснованост, предвидимост, 
откритост, съгласуваност, пропорционалност 
и стабилност. Затова оспорвам направените 
промени в Наказателния кодекс и Закона за 
автомобилните превози, които са внесени 
между двете гласувания на Закона за измене-
ние и допълнение на Кодекса на търговското 
корабоплаване, без да са свързани с неговите 
основни положения и обхват. По този начин те 
са приети без обществено обсъждане и без да 
са изложени данни за засегнатите обществени 
отношения, които налагат наказателноправ-
ната защита.
Уважаеми народни представители,
Предвид изложените мотиви упражнявам 
правото си по чл. 101, ал. 1 от Конституция­
та на Република България да върна за ново 
обсъждане § 18 и 19 от Закона за изменение и 
допълнение на Кодекса на търговското кора-
боплаване, приет от 44-то Народно събрание 
на 28 октомври 2020 г.
Президент на Републиката: 
Румен Радев
8576