Държавен вестник, бр. 28, 2008 г., стр. 5

Б Р О Й  28
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
симост от изпълнителната власт чрез изисква-
нето за предварителното разрешение на ми-
нистъра на отбраната, което е в грубо проти-
воречие с Конституцията.
С определение от 24.I.2008 г. Конституцион-
ният съд е допуснал делото за разглеждане по
същество, като е конституирал като заинтерeсо-
вани страни Народното събрание, Министерс-
кия съвет, министъра на отбраната, министъра
на вътрешните работи, Върховния касационен
съд и Върховния административен съд. В опре-
деления от Конституционния съд срок, изтекъл
на 16.II.2008 г., становища са представили ми-
нистърът на отбраната, министърът на вътреш-
ните работи и Върховният касационен съд, как-
то и искателят—допълнителни съображения.
В допълнителните съображения главният
прокурор е уточнил съдържанието и употреба-
та на понятието предварително задържане в ши-
рок и тесен смисъл в българското законодател-
ство. Той счита, че при съществуващото поло-
жение не би могло да се очаква правоприлага-
щите и правораздавателните органи да достиг-
нат до един и същ законосъобразен резултат
при тълкуването на атакуваните разпоредби.
В становището си министърът на отбраната
посочва, че е подготвил и внесъл в Министер-
ския съвет проект за отмяна на чл. 191 ЗОВСРБ,
който е бил приет на заседанието на Министер-
ския съвет от 31.I.2008 г. с протоколно решение.
Законопроектът е бил внесен в Народното съб-
рание и разгледан от водещата комисия, която е
представила доклад за разглеждането му на първо
четене в началото на месец март 2008 г.
Министърът на вътрешните работи поддър-
жа искането за обявяване на разпоредбата на
чл. 191 ЗОСВРБ за противоконституционна
поради противоречие с чл. 6, ал. 2, чл. 8 и чл. 117,
ал. 2 от Конституцията.
Върховният касационен съд констатира смес-
ване на понятията предварително задържане и
задържане под стража от страна на искателя.
Отбелязва се, че поради отпадане на предвари-
телното задържане от НПК, чл. 191 ЗОВСРБ
практически не се прилага. Същевременно в
становището не се приема, че е налице мълча-
лива отмяна на чл. 191 ЗОВСРБ, тъй като спо-
ред изричната разпоредба на чл. 11, ал. 3 от
Закона за нормативните актове те могат да се
отменят само чрез изрична разпоредба. Наред
с това запазването на текста на бланкетната
разпоредба на чл. 191 ЗОВСРБ създава потен-
циална опасност да я съживи при приемането
на норма, която да я изпълни със съдържание.
 Конституционният съд обсъди искането,
прецени съображенията, съдържащи се в него
и в становищата на заинтересованите страни,
и за да се произнесе, взе предвид следното. Съ-
държанието на разпоредбата на чл. 191
ЗОВСРБ е в противоречие с чл. 8 от Конститу-
цията, провъзгласяващ разделението на влас-
тите, и с чл. 117, ал. 2 от Конституцията, който
гарантира независимостта на съдебната власт.
 Чрез тази императивна норма съдебната власт
се задължава да иска разрешение от министъра
на отбраната във всички случаи, когато се налага
предварително задържане на офицер или сержант
от въоръжените сили на Република България. В
решение № 3 по конституционно дело № 1 от
1998 г. (ДВ, бр. 29 от 1998 г.), аналогична на ос-
порваната в това дело разпоредба—тази на чл. 206,
ал. 1 от Закона за Министерството на вътрешни-
те работи, е предвиждала разрешение от минис-
търа на вътрешните работи при задържане на
сержанти и офицери от МВР, е била обявена за
противоконституционна. Конституционният съд
е приел, че поставянето на правосъдието в зави-
симост от предварително разрешение от орган на
изпълнителната власт (какъвто е министърът на
вътрешните работи) представлява недопустима
намеса в тяхната работа.
 Конституционният съд, както тогава, така
и сега, поддържа, че поставянето на дейност-
та на правоприлагащите и правоохранител-
ните органи при задържането в зависимост от
предварителната санкция на изпълнителната
власт не съответства на принципа за разделе-
ние на властите, провъзгласен в чл. 8 от Кон-
ституцията.
Предотвратяването на конфликтите, наруша-
ването на пределите на правомощията на устано-
вените от Конституцията органи и оптималното
функциониране на учредените власти предпола-
га независимост и сътрудничество, а също така и
взаимен контрол и възпиране между тях. Това е
така при конституционното управление, основа-
но върху демократичния принцип за разделение
на властите в унитарните държави, а в още по-
усложнен вид диференциацията, независимостта
и взаимодействието между органи и власти се
проявява при многостепенния конституционали-
зъм във федерациите и в Европейския съюз.
 При първичното деление учредителната власт
поверява самостоятелни функции на различни
титуляри на власт—законодателната на Народ-
ното събрание, изпълнителната на Министерс-
кия съвет и министрите, а съдебната на съдили-
щата, прокуратурата и органите на следствието.
Същевременно учредителната власт формира чрез
вторично хоризонтално деление в конституцията
балансите и средствата за взаимно възпиране
между учредените власти. Така всяка институция
получава правомощия, извън първичния си до-
мен на власт, предназначени да възпират дейст-
вията на институциите—титуляри на първично-
то разделение на властите, когато те излизат из-
вън пределите на властническите си функции.
Целта е да се гарантират конституционно устано-
вените правомощия и основни права.
В този смисъл разрешението от страна на
изпълнителната власт, което практически осу-
етява наказателното преследване, не би могло
да попадне в средствата, чрез които се уравно-
весяват действията на първичните носители на
власт, доколкото посредством него се парали-
зира дейността на една от властите.