Държавен вестник, бр. 65, 2018 г., стр. 15

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
Във второто изречение на чл. 117, ал. 2 от 
Конституцията изрично е регламентирано, 
че при осъществяване на своите функции 
съдиите, съдебните заседатели, прокурорите и 
следователите се подчиняват само на закона. 
Налице е гаранция с конституционен ранг на 
тяхната независимост при осъществяване на 
правораздаването, т. е. когато те изпълняват 
функциите си, реализирайки по този начин 
правозащитната функция на държавата. 
Независимостта на съдиите, прокурорите 
и следователите е обсъждана и изяснена в 
различните є аспекти в редица решения на 
Конституционния съд (напр. Решение № 6 от 
1993 г. по к.д. № 4 от 1993 г.; Решение № 3 от 
1998 г. по к.д. № 1 от 1998 г.; Решение № 11 от 
1998 г. по к.д. № 10 от 1998 г.; Решение № 1 
от 1999 г. по к.д. № 34 от 1998 г.).
В своята практика Конституционният съд 
последователно поддържа позицията, че двете 
изречения във втората алинея на чл. 117 от 
Конституцията представляват обективиран 
израз на конституционното установяване на 
независимостта както на осъществяващите 
правораздаването, така и на цялата система, 
т.е. на съдебната власт (Решение № 11 от 
2002 г. по к.д. № 18/2002 г.). Така независи­
мостта на съдебната власт се разполага на 
две нива: първо, независимост от другите 
власти (принципът за разделение на властите, 
но и взаимодействието помежду им) и второ, 
независимост на отделния съдия, прокурор, 
следовател при изпълнение на функциите му.
Независимостта на съдиите, прокурорите и 
следователите е необходимата конституцион­
на предпоставка, за да бъде съдебната власт 
ефективна и безпристрастна, защото само 
тогава тя ще изпълни същностното си пред­
назначение – да защитава правата и законните 
интереси на гражданите, юридическите лица 
и държавата. Пряко отношение към незави­
симостта, разглеждана в този индивидуален 
аспект, има въпросът за заемането на длъж­
ностите в системата на съдебната власт, респ. 
за преместване, повишаване, уволняване. 
Воден от разбирането, че най-добрата защита 
за съдийската независимост, било тя външ­
на или вътрешна, може да бъде осигурена 
от ВСС, конституционният законодател му 
е възложил реализирането на комплекс от 
правомощия, свързани с осъществяване на 
кадровата политика в съдебната власт. Освен 
в аспекта на изречение второ на чл. 117, ал. 2 
от Конституцията независимостта на съдеб­
ната власт е осигурена и гарантирана и чрез 
създаването на отделен, самостоятелен орган, 
вътрешен за съдебната власт, на който е въз­
ложена дейността по селекцията на кадрите 
(Решение № 1 от 1999 г. по к.д. № 34/1998 г.). 
До петата поправка на Конституцията съ­
диите, прокурорите и следователите, с изклю­
чение на главния прокурор и председателите 
на ВКС и ВАС, се назначаваха, повишаваха, 
понижаваха, преместваха от длъжност с ре­
шение на ВСС. Със Закона за изменение и 
допълнение на Конституцията от 2015 г. (ДВ, 
бр. 100 от 18.12.2015 г.) се извърши преструк­
туриране нa BCC, който беше разделен на 
две колегии – съдийска и прокурорска (вкл. 
следователи), всяка от които съобразно своята 
професионална насоченост да осъществява 
съответните кадрови правомощия спрямо 
съдиите, прокурорите и следователите. 
Така очертаните конституционни поло­
жения, предназначени да гарантират неза­
висимостта на съдебната власт, имат своето 
развитие в законодателството. Важно е из­
рично да се подчертае, че този извод следва 
от принципната разпоредба на чл. 133 от 
Конституцията. Последната безусловно, ясно 
и недвусмислено предвижда организацията и 
дейността на ВСС, на съдилищата, на про­
курорските и следствените органи, статутът 
на съдиите, прокурорите и следователите, 
условията и редът за тяхното назначаване 
и освобождаване от длъжност, както и за 
осъществяване на тяхната отговорност да се 
уреждат със закон, т. е. очертаният кръг от 
въпроси, свързани със същностните характе­
ристики на съдебната власт, няма собствена 
разгърната конституционна уредба, а по си­
лата на изричното конституционно възлагане 
става предмет на законодателно уреждане. 
Водещо начало в контекста на посоченото 
по-горе, заложено и концептуално развито в 
специалния закон – Закона за съдебната власт, 
е, че при повишаване или преместване на 
свободни длъжности в съдебната власт съот­
ветната колегия на ВСС провежда конкурси 
(чл. 189, ал. 1 ЗСВ). Именно това е избраният 
от законодателя модел, който той е намерил 
за необходим, подходящ и целесъобразен, за 
да удовлетвори конституционните изисквания 
към съдебната власт.
В този смисъл е ясно, че няма конститу­
ционно изискване въобще за организиране 
и произвеждане на конкурси в органите на 
съдебната власт. В случая не става дума за 
пропуск на конституционния законодател, а 
за типична проява на т. нар. рамково нор­
миране в конституционноправната сфера. На 
конституционно равнище се уреждат елемен­
тите и обхватът на основните функции на 
държавата, които подлежат на последващо 
детайлиране със закон.
В случая е налице конкретно проявление 
на обсъждания модел – правомощието да 
уреди условията и реда за попълване на ова­
кантена длъжност в орган на съдебната власт 
е предоставено на законодателя. Оттук следва, 
че оспорената уредба е израз единствено на 
законодателна целесъобразност, която има сво­
ите основания и граници в конституционния 
принцип за независимост на съдебната власт.