Държавен вестник, бр. 46, 2004 г., стр. 47

Б Р О Й  46
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  47
нето на влака или возилото в пункта, където се
намира, както и времето за връщане без служба
след освобождаването от пункта, където е оста-
вен влакът или возилото, до местослуженето,
като пътуването се извършва с първия подхо-
дящ влак, с моторно превозно средство, опре-
делено за превоз на работниците и служители-
те, или с обществен транспорт”, и т. 4, изрече-
ние първо “времето по чл. 17, ал. 5”.
В чл. 9, ал. 2, т. 2 от наредбата се регла-
ментира дежурството и е уточнено кои по-спе-
цифични случаи се считат за дежурство. Спо-
ред жалбоподателя, сравнявайки действията
по чл. 3, ал. 1, т. 3 и 5 и чл. 9, ал. 2, т. 2, в пър-
вия случай се приема като работа в рамките
на работното време, а във втория—като де-
журство. В чл. 3 от наредбата е уточнено по-
нятието работно време предвид особения ха-
рактер на работата в железопътния транспорт.
По принцип работното време е времето, през
което съответният работник или служител
изпълнява възложените му от работодателя
трудови функции. В системата на железопът-
ния транспорт обаче поради спецификата на
труда за работно време се считат и действия-
та, изброени в чл. 3, ал. 1, т. 1—8, т.е. те се
приравняват на работно време, без реално да
се извършват някакви трудови функции. Де-
журство се установява при по-особени кате-
гории труд и в общото трудово законодател-
ство това понятие е регламентирано в чл. 139,
ал. 5 КТ, както и в Наредба № 2 от 1994 г. за
реда за установяване задължение за дежур-
ство или за разположение на работодателя. В
системата на железопътния транспорт, отчи-
тайки спецификата на работата, се налага осъ-
ществяване на дежурства, които, разбира се,
се приравняват на работно време и по отно-
шение на тях се дължи заплащане. Предвид
особения характер на съответната работа де-
журството може да се извършва както в рам-
ките на установеното работно време, така и
извън него и тази възможност е уредена в чл. 10
от Наредбата за работното време, почивките
и отпуските. Следователно не е налице про-
тиворечие на цитираната правна норма с раз-
поредби от КТ или Наредба № 2 от 1994 г.,
защото и те установяват, че дежурството оз-
начава работно време, но при по-специфична
организация на работа. Според жалбоподате-
ля чл. 9, ал. 2, т. 2 от наредбата противоречи
на чл. 9, ал. 1 от Закона за нормативните акто-
ве (ЗНА). Не е налице отклонение от чл. 9, ал. 1
ЗНА, тъй като цитираната от наредбата разпо-
редба, чиято отмяна се иска, е правилно фор-
мулирана, ясна и точна. Изискването за
краткост на правните норми не е самоцелно и
следва при нейната преценка да се отчита спе-
цификата на обществените отношения, които
урежда. Затова жалбата в частта, в която се
иска отмяна на чл. 9, ал. 2, т. 2 от наредбата, е
неоснователна и следва да се отхвърли.
По чл. 9, ал. 2, т. 1 и т. 4, изречение първо:
В разпоредбата на чл. 9, ал. 2, т. 1 и 4 от
наредбата на дежурство се приравняват вре-
мето в очакване пристигането на закъснял
влак (т. 1) и времето по чл. 17, ал. 5 (т. 4).
Оплакванията на жалбоподателя се свеждат
до това, че не може да се предвиди закъсня-
ването или отлагането на заминаването на
влак, поради което не е възможно работода-
телят да изготвя месечен график на дежур-
ствата. Задължението за месечен график про-
изтича от разпоредбата на чл. 4 от Наредба
№ 2 от 1994 г. за реда за установяване задъл-
жение за дежурство и за разположение на ра-
ботодателя. Не може да бъде основание за
отмяна на разпоредбата възможността или
невъзможността на работодателя да изготвя
графиците за дежурства. Начинът на органи-
зация на работата в едно предприятие се
определя със съответния правилник за вът-
решния трудов ред, поради което не може да
се приеме, че в тази част посочената разпо-
редба е незаконосъобразна.
Другото оплакване е свързано с твърдени-
ето на жалбоподателя, че дежурството по тази
наредба трябва да се приравнява на престой и
да се заплаща като такъв. Престоят като по-
нятие в трудовото законодателство означава
особена производствена необходимост и се ха-
рактеризира с определени отклонения от нор-
малния ритъм на работа в предприятието,
които може да са по различни причини—лип-
са на ресурси, на суровини, на финансови сред-
ства и др., и не дават възможност работници-
те и служителите да изпълняват своите тру-
дови задължения. Няма законова възможност
дежурството да се приравнява на престой и
оттам и начинът на заплащането им, тъй като
те представляват различни категории и поня-
тия в трудовото право. Дежурството съгласно
КТ винаги се заплаща като извънреден труд,
поради което не е налице нарушение на пра-
вата на работниците и служителите, тъй като
престираният от тях труд се заплаща от рабо-
тодателя. Разликата в остойностяване на обик-
новеното работно време и дежурството не е
основание да се приеме, че цитираният текст
от наредбата е незаконосъобразен като про-
тиворечащ на по-висок по степен нормативен
акт или на равен по степен такъв, уреждащ
същата материя. В началото на изложението
изрично се отбеляза, че в Наредба № 50 от
2001 г. са уредени онези случаи на определяне
на работното време в железопътния транс-
порт, които отчитат спецификата на работа в
този отрасъл от икономиката на страната.
Затова в нея са уредени специфичните случаи,
които налагат да бъдат регламентирани в
отделен подзаконов акт, какъвто представля-
ва Наредба № 50 от 2001 г. Поради това и в
тази част жалбата е неоснователна и следва
да бъде отхвърлена.