Държавен вестник, бр. 99, 2011 г., стр. 92

СТР.  92	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  99
ване на изборния резултат от участващите в 
избора. Трябва да са изпълнени изискванията 
на ал. 1, за да се пристъпи към сезиране на 
Конституционния съд по ал. 2 на чл. 265 ИК. 
В разпоредбите е отразено ясно държав­
ническото конституционосъобразно виждане 
за единността на избирателния процес и 
неговото оспорване, за осигуряване яснота 
и стабилизиране на изборния резултат, за 
предотвратяване и преодоляване на полярни 
разбирания, предотвратяване на сериозни по­
литически последици, за внасяне на безспор­
ност в един кратък период от време (до 7 дни, 
до 15 дни, до един месец). Това съответства 
на мястото на президентската институция и 
е в интерес на единството на нацията, което 
тази институция олицетворява, в интерес на 
демократичното развитие на българското об­
щество, чийто политически живот трябва да 
се развива в нормалното русло на изградени 
и функциониращи институции.
В случая, с който е сезиран Конституци­
онният съд за обявяване за незаконен избора 
на президент и вицепрезидент на 23 и 30 
октомври 2011г., това не е налице – не са 
изпълнени изискванията на чл. 265, ал. 1 и 
2 ИК и затова искането на групата народни 
представители е недопустимо.
Конституционни съдии: 
Цанка Цанкова,
Владислав Славов
На конституционните съдии Благовест Пунев 
и Румен Ненков
Приемаме съображенията на мнозин­
ството съдии, с които искането за обявяване 
на незаконност на президентските избори е 
отхвърлено, но намираме, че същото като 
недопустимо не трябваше да бъде разгледано 
по същество по следните съображения:
Конституцията въздига като основно начало 
на демократичната държава провеждането на 
избори въз основа на общо, равно и пряко изби­
рателно право (чл. 10). Разпоредбата на чл. 42, 
ал. 1 допълнително определя параметрите на 
упражняване на активното избирателно право 
на гражданите. С чл. 149, ал. 1, т. 6 от Консти­
туцията на Конституционния съд е възложено 
произнасянето по спорове за законността на 
избора за президент и вицепрезидент, като в 
тази връзка единственото процедурно прави­
ло, установено на конституционно ниво, се 
съдържа в чл. 93, ал. 6 и се свежда до въвеж­
дане на задължение за Съда да се произнася 
по такива спорове в едномесечен срок след 
изборите. Основният закон обаче не съдържа 
други разпоредби относно организацията и 
реда за провеждане на изборите, включител­
но изборите за президент и вицепрезидент. 
Регулирането на тези въпроси е делегирано 
изрично на обикновения законодател с чл. 42, 
ал. 2 от Конституцията. Към настоящия мо­
мент делегацията е изпълнена с приемането и 
влизането в сила на действащия Изборен кодекс 
(ИК), като също по искане на група народни 
представители отделни негови разпоредби вече 
са били предмет на конституционен контрол 
по к.д. № 4/2011 г. Съвсем съзнателно авто­
рите на Конституцията са визирали съдебна 
проверка по спазването на всички релевантни 
към изборите правни норми – конституционни 
и законови, без да я ограничават в рамките 
на контрола за конституционосъобразност. 
Затова, наред с конституционните норми, 
разпоредбите на кодекса неминуемо следва да 
бъдат съобразявани от Конституционния съд 
при решаване на споровете за законността на 
избора за президент и вицепрезидент.
Разпоредбата на чл. 265, ал. 1 ИК създава 
процедура, която задължително трябва да 
предхожда изготвянето и внасянето на искане 
за проверка на законността на изборите за 
президент и вицепрезидент от оправомощените 
субекти по чл. 150, ал. 1 от Конституцията. 
Последните не могат да действат неограничено 
във времето по своя собствена инициатива, 
а само въз основа на отправено към тях в 
определен срок оспорване на изборите от 
кандидатска двойка, централно ръководство 
на партия или ръководство на коалиция. Това 
е напълно логично, защото сериозността на 
избора на държавен глава и значението на 
легитимността на президентската институция 
прави абсолютно неоправдан контрола за за­
конността на изборите при липсата на правен 
интерес от тяхната отмяна у участниците в 
изборния процес (кандидати, партии и коали­
ции), които трябва ясно и недвусмислено да 
заявят недоволството си от обявения изборен 
резултат (в този смисъл вж. Емилия Друме­
ва, Конституционно право, 2008, с. 373). При 
това, правото на субектите, легитимирани 
да пренесат в Конституционния съд спор за 
законността на президентските избори и обя­
вения изборен резултат, не може да не бъде 
ограничено в рамките на разумни законови 
срокове за упражняването му с оглед общест­
вената необходимост от бързо следизборно 
стабилизиране на структурите на властта.
Процедурата по чл. 265, ал. 1 ИК не е само 
препоръчителна, а точно обратното – надлеж­
ното є осъществяване съставлява задължителна 
процесуална предпоставка за произнасянето на 
Конституционния съд по съществото на спора. 
Не споделяме тезата, че субектите по чл. 150, 
ал. 1 от Конституцията могат самостоятелно, без 
предварително наличен спор между участниците 
в изборите, да искат прогласяване на незакон­
ност на изборите за президент и вицепрезидент, 
тъй като противоречи на духа и буквата на