Държавен вестник, бр. 26, 2012 г., стр. 37

БРОЙ  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  37  
тролна свобода на икономическо поведение, на 
липса на държавно регулиране на стопанските 
дейности по законодателен ред. Необходимо е 
обаче да се предвидят еднакви правни условия 
за стопанска дейност за субектите, работещи в 
определена сфера на отношения, което оправ­
дава създаването на преходни разпоредби и 
предприемането на определени правни дейст­
вия. Нито предписването на такива действия, 
нито предвиденият срок за извършването им 
са противоконституционни, но разпоредбите 
носят признака неконституционност, защото 
осъществяването и лицензирането е подчинено 
на условие, което е противоконституционно. 
Отстраняването на противоконституционността 
на разпоредбата, към която се препраща, оз­
начава привеждане на преходните разпоредби 
в съответствие с Конституцията. Въпросът за 
противоконституционността на § 17 и § 18 
ЗИДЗУО е свързан с констатацията за частич­
ната противоконституционност на чл. 13а, ал. 3 
и чл. 54, ал. 2 ЗУО, независимо от съдържащия 
се в тях императив за лицензиране в определен 
срок съгласно изискванията на материално­
правната разпоредба. Тези преходни разпоредби 
нямат самостоятелно действие поради това, че 
препращат към нормите от закона (Решение 
№ 7 от 2003 г. по к.д. № 4 от 2003 г.).
8. Съдът счита, че противоречието с Кон­
ституцията на едно основание е достатъчно за 
прилагането на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Консти­
туцията и не е необходимо да се произнася 
по всички твърдени в искането на народните 
представители основания за противоконсти­
туционност. При това разпоредбите на чл. 19, 
ал. 2 и 3 са логически и правно подчинени на 
принципа на ал. 1 на същия (Решение № 6 от 
1997 г. по к.д. № 32 от 1996 г.). Все пак следва 
да се отбележи, че няма противоречие с чл. 55 
на Конституцията. Условия за реализация на 
основното право за опазване на здравето на 
човека се постигат чрез предвиденото изнасяне 
на дейността с отпадъци вън от жилищните 
райони на населените места, на територии с 
производствено и стопанско предназначение. 
Освен това изрично в чл. 13а, ал. 3, изр. 2 и 
чл. 54, ал. 2, изр. 2 ЗУО е посочено, „че всяка 
площадка трябва да отговаря на нормативните 
изисквания за опазване на човешкото здраве 
и околната среда“. 
Няма нарушение и на чл. 17, ал. 3 от Кон­
ституцията. Да се защитава неприкосновеността 
на частната собственост е конституционно 
задължение на законодателя. В искането се 
оспорва ефикасността и прекомерността на 
защитата, но държавата защитава собственост­
та с регламентация, която е и в частен, и в 
обществен интерес. Няма и обратно действие 
на закона, а се регулират заварени правоотно­
шения за в бъдеще. Текстовете на ЗУО, които 
уреждат отговорността на общините за вреди, 
не са атакувани в искането пред Конституци­
онния съд. Въпросът за евентуалните щети и 
пропуснати ползи на операторите с отпадъци 
е вън от предмета на настоящото дело.
9. Съдържанието, смисълът и целите на 
нормативното уреждане на дейността с отпа­
дъците е в съгласие с международните актове, 
страна по които е Република България. Кон­
ституционният съд не намира несъответствие 
на чл. 13а, ал. 3 и чл. 54, ал. 2 ЗУО и § 17 и 
§ 18 ЗИДЗУО с тези актове. 
Общият смисъл и цел на даден общностен 
акт, включително директива, е разбирането 
за пълно еднообразно и ефикасно прилагане 
на общностното право от държавите членки. 
Всички национални правни актове, всички 
посочени от вносителите на искането между­
народни актове излизат от целта да се подобри 
управлението на отпадъците и регламентират 
всички дейности в тази сфера на обществени 
отношения (вж. § 1, т. 1, 13, 14, 20, 24, § 1а 
ЗУО). Тя е свързана с по-общата генерална цел 
съхраняване, опазване и подобряване качест­
вото на околната среда, защита на здравето 
на човека и рационалното и благоразумно 
използване на природните ресурси (вж. чл. 1 
ЗУО). Затова и съхранението и обработката на 
отпадъците трябва да се извършва при спаз­
ване на техническите изисквания, определени 
диференцирано за различните отпадъци. Ако 
има несъответствие на оспорваните текстове 
на ЗУО с тези изисквания, то е на национално 
ниво – за съобразяване на лицензионния режим 
за изграждане и функциониране на площадки 
и дейности с обективните дадености, съобразя­
ване на конституционната повеля за създаване 
обективно на условия, така че да се изпълни 
изискването на чл. 19 на Конституцията.
Съобразно принципа на директния ефект, 
който е възможност нормите на правото на 
ЕО и ЕС да пораждат директно за частните 
лица в държавите членки права и задължения, 
подлежащи на защита пред националните юрис­
дикции на тези държави членки, една норма на 
регламентите има директен ефект, когато е годна 
да породи права и задължения за частно лице, 
защитими пред национален съд. Преценката се 
прави винаги с оглед на една конкретна норма. 
Тя няма такъв ефект, ако изисква последващи 
мерки. Принципната предназначеност на ре­
гламента да съдържа норми с директен ефект 
е неговата функционална и същностна отлика 
от директивите. Затова е изрично записано, 
че той е „директно приложим“ (чл. 249 ДЕО; 
чл. 288 ДФЕС). Ефектът є се разбира още като 
„непосредствено приложим“, „пряко приложим“ 
и акт с „пряко действие“ (като синоними). В 
искането не се съдържа пряко позоваване на 
нарушение на норма с директен ефект. 
Директивите не съдържат норми с директен 
ефект. Държавите членки са длъжни да по­
стигнат с вътрешни правни мерки определен 
резултат. На тях се указва какви норми трябва 
да приемат, като това указване най-често се 
прави по-общо. Правата на частните лица въз­
никват на основание на вътрешни норми (които 
също подлежат на контрол за конституционо­
съобразност). Адресатът – държавата членка, 
трябва да изпълни указанията (тъй наречения 
вертикален ефект). И в обсъждания по делото