Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 21

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21  
след писмено уведомяване на министъра на 
културата, както и предвидената възможност 
държавата да придобие тези културни цен-
ности като първи купувач чрез министъра на 
културата при същите условия не накърняват 
правото на собственост, нито ограничават 
възможността на частния собственик свободно 
да се разпорежда със своята собственост. В 
този смисъл чл. 113, ал. 2 не противоречи на 
чл. 17, ал. 1 и 3 от Конституцията. Разбира 
се, държавата може да упражни правото си 
на първи купувач по отношение на култур-
ни ценности – национално богатство, само 
когато възмездната прехвърлителна сделка е 
покупко-продажба. Логично законодателят е 
предвидил санкция, в случай че възмездните 
прехвърлителни сделки с културни ценнос-
ти – национално богатство, се сключат без 
предварително писмено уведомяване на ми-
нистъра на културата или преди седемднев-
ният срок от уведомяването да е изтекъл. В 
тези хипотези сделките са нищожни съгласно 
чл. 113, ал. 3 ЗКН. Подобно законодателно 
решение не би могло да бъде прието за про-
тивоконституционно, доколкото предвижда 
пряка последица от неправомерното поведение 
на правните субекти, което е предизвикало 
реакцията на държавата.
3. Параграф 5, ал. 2 от преходните и заклю-
чителните разпоредби (ПЗР) на ЗКН предвиж-
да, че при идентификацията и регистрацията на 
движимите културни ценности – национално 
богатство, правото на собственост върху тях 
се установява само с официален документ. 
Лицата, които са установили фактическата 
власт върху движими археологически обек-
ти или движими археологически паметници 
на културата до влизането в сила на ЗКН, в 
процеса на идентификацията и регистрацията 
им като движими археологически културни 
ценности – национално богатство, не могат да 
установяват правото си на собственост, като 
се позовават на изтекла придобивна давност. 
Разпоредбата на § 5, ал. 2 ПЗРЗКН прак-
тически елиминира в широк кръг случаи 
правото на собственост, възникнало по на-
следяване, и въвежда изискването за нали-
чие на официален документ, удостоверяващ 
собствеността и в тази хипотеза. При липсата 
на публична търговия, регулирана от държа-
вата, с културни ценности за десетки години 
назад изискването за наличие на официален 
документ е в повечето случаи неизпълнимо 
условие и има характера на съзнателно поста-
вено законово препятствие за изпълнение на 
процедурата по идентификация на посочените 
движими културни ценности – национално 
богатство. Поначало наследникът може да 
разполага с официален документ единствено 
относно качеството си на наследник, а само 
в отделни случаи и с официален документ 
относно правата на своя наследодател вър-
ху наследената движима вещ – национално 
богатство. В тази връзка правилно се отбе-
лязва, че българското законодателство не 
е предвиждало нито в миналото, нито към 
настоящия момент специална форма за при-
добиване чрез покупко-продажба на движими 
вещи (с изключение на моторните превозни 
средства) независимо дали имат качеството 
на културна ценност. Във всички случаи на 
придобиване на движими вещи чрез сделка, 
без предварително законодателно да е пос-
тановено изискване за форма, не е възможно 
да бъде представен официален документ, а 
само частен такъв. Поради това посоченият 
законов текст, поставяйки невъзможно в по-
вечето случаи условие, като предпоставка за 
признаване на право на собственост върху 
движими културни ценности – национално 
богатство, нарушава принципа на правовата 
държава, неприкосновеността на частната 
собственост и на задължението тя да бъде 
гарантирана и защитена от закона. Това е в 
разрез с чл. 4, ал. 1, чл. 17, ал. 1 и 3 и чл. 57, 
ал. 1 от Конституцията.
Република България е правова държава, 
която се управлява според Конституцията и 
законите на страната. Ето защо, преди зако-
нът да въведе ограничение в доказването на 
правото на собственост, като определи, че по 
отношение на някои вещи това може да стане 
само с официален документ, в съответен мате-
риален закон трябва да бъде изрично посочена 
тази форма, която не е форма за доказване, а 
форма за валидност. Едва тогава адресатите 
на нормата на § 5, ал. 2 ПЗРЗКН могат да 
съобразят своето поведение с изискването за 
форма при сключване на сделки с движими 
културни ценности – национално богатство. 
Нормата на § 5, ал. 2 ПЗРЗКН влиза в 
противоречие с чл. 4, ал. 1, чл. 17, ал. 1 и 3 
и чл. 57, ал. 1 от Основния закон на страната 
и поради въведеното в нея ограничение при 
доказването правото на собственост върху 
движими културни ценности – национално 
богатство. То се състои в недопускането пра-
вото на собственост да се доказва с изтекла 
придобивна давност. 
В българското гражданско законодателство 
институтът на придобивната давност съществу-
ва от десетилетия независимо от действащите 
през различните периоди конституционни 
норми и сменящите се обществени строеве. 
Давността се е използвала и продължава да 
бъде приемана от българското законодателство 
като важен способ за придобиване на право 
на собственост върху недвижими имоти и 
движими вещи. Тя е един утвърден от векове 
способ за придобиване по първичен начин на 
право на собственост. Важното є значение на 
средство за трансформиране на фактическата 
власт върху една вещ от владение в съответно 
вещно право е възприемано от времето на 
древния Рим. Придобивната давност е способ