Държавен вестник, бр. 27, 2007 г., стр. 4

С Т Р .  4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  27
I. А. Според съдиите Васил Гоцев, Людмил
Нейков, Владислав Славов, Евгени Танчев,
Пламен Киров и Красен Стойчев има противо-
конституционност на атакувания текст с чл. 19,
ал. 2 от Конституцията и искането следва да се
уважи по следните съображения:
 В мотивите на законопроекта за енергети-
ката от 2003 г. не се съдържат съображения,
свързани с чл. 154, ал. 1 ЗЕ. Текстът възпроиз-
вежда чл. 109, ал. 2 (първоначално ал. 3) на от-
менения Закон за енергетиката и енергийната
ефективност (ДВ, бр. 64 от 1999 г.). През 2006 г.
по предложение на Министерския съвет е при-
ето изменение и допълнение на Закона за енер-
гетиката. Съществувал е и втори законопроект,
внесен от депутати с предложение за цялостна
отмяна на чл. 154, ал. 1. За второто четене на
законопроекта също са били направени пред-
ложения от няколко народни представители за
отмяна на чл. 154, ал. 1, които не са приети.
Разпоредбата на чл. 154, ал. 1 ЗЕ регламенти-
ра възможност задълженията на потребителите—
неизправни длъжници, и на асоциациите по
чл. 151, ал. 1 да се събират по реда на чл. 237, буква
“к” ГПК на основание извлечение от сметка на
топлопреносното предприятие. По смисъла на
цитирания текст от ГПК извлечението от сметка
е документ, който удостоверява изпълняеми пра-
ва, въз основа на които по силата на закона се
издава изпълнителен лист. Така нареченото не-
съдебно изпълнително основание, каквото е изв-
лечението от сметка, по принцип създава приви-
легия на кредитора, защото му спестява осъди-
телния исков процес и му позволява да пристъпи
към принудително изпълнение без предварител-
но осъждане на длъжника. Без съмнение несъ-
дебното изпълнително основание поставя в не-
равностойно положение длъжници и кредитори.
Затова санкцията на закона за определяне на някои
вземания за несъдебно изпълнително основание,
без да противоречи на Основния закон, следва да
засяга изпълняеми права, които произтичат от
достатъчно убедителни и безспорни от формална
страна писмени актове.
В своята практика Конституционният съд
последователно е утвърждавал принципите,
отразени в чл. 19, ал. 1 и 2 от Конституцията за
свободна стопанска инициатива на участници-
те в стопанския живот и за гарантиране на ед-
накви правни условия за стопанска дейност.
Заедно с това съдът е приемал, че тези принци-
пи нямат абсолютен характер и че могат да бъдат
ограничени с оглед защита на други конститу-
ционни ценности или при наличие на съобра-
жения за обществено значими и приоритетни
цели (така Решение № 5 от 2002 г. по к.д. № 5 от
2002 г., Решение № 6 от 1997 г. по к.д. № 32 от
1996 г., Решение № 3 от 2006 г. по к.д. № 4 от
2006 г.) и др. Създаването и гарантирането на
еднакви правни условия по смисъла на ал. 2 на
чл. 19 има предвид правно, а не икономическо
равенство. По конкретния случай атакуваният
законов текст създава правно неравенство, като
привилегирова топлопреносните предприятия
по облекчен ред да събират вземанията си. Съ-
ображенията, че това предимство гарантира ста-
билност, сигурност и непрекъсваемост в дей-
ността по осигуряване на топлоснабдяването,
имат икономически, вкл. организационен и про-
изводствен характер, но не дават основание за
законодателно изключение от конституцион-
ния принцип за създаване и гарантиране на
еднакви правни условия за стопанска дейност.
Член 154, ал. 1 ЗЕ установява в полза на топ-
лопреносните предприятия право да събират
вземанията си от неизправните длъжници по
реда на чл. 237, буква “к” ГПК въз основа на
извлеченията от сметките на предприятието.
Когато ГПК посочва кои актове могат да
имат характер на несъдебни изпълнителни ос-
нования, той изхожда от определени съображе-
ния, като например характера на вземането,
качеството на кредитора или на длъжника и
т.н. Само така може да се оправдае въвеждане-
то на особен в сравнение с общия ред на защита
на права. Различни съображения могат да на-
карат законодателя, в т.ч. и при приемането на
конкретен закон, да предвиди, че е необходимо
съответен акт да получи качество на несъдебно
изпълнително основание. Доколкото обаче ста-
ва въпрос за особена процедура, за отклонение
от общия режим на развитие на гражданския
процес, той ще трябва специално да се произне-
се дали те са необходими с оглед постигането
на определен резултат и дали са допустими в
рамките на съществуващата у нас нормативна
система и принципите, на които тя се основава.
Още повече, когато се взема едно или друго
нормативно решение, то не може да бъде неза-
висимо от онова, което вече е установено в дейс-
тващата правна уредба. Ето защо, за да може
даден акт да придобие характер на несъдебно
изпълнително основание, необходимо е да се
съобрази каква е неговата природа, съдържа-
ние, функции и т.н., които пък са зададени в
съществуващото нормативно регулиране. В
крайна сметка решението е плод на комплекс
от съображения и зависи не само от икономи-
чески или социални доводи, но и от логиката на
действащата правна уредба.
Член 19, ал. 2 от Конституцията е категори-
чен, че когато законът урежда правните условия
за осъществяване на стопанска дейност, той тряб-
ва да защитава потребителя. Следователно при
приемането на каквото и да е нормативно реше-
ние, което засяга потребителите, законодателят
би следвало да отчита формулирания в Консти-
туцията императив. Той не може да бъде елими-
ниран или преодолян за сметка на други съобра-
жения. По този начин въпросът за защита на
потребителя получава собствен смисъл и значе-
ние и винаги трябва да отчита при възприемане-
то на едно или друго нормативно решение от-
носно условията за осъществяването на стопан-
ска дейност, разбира се, щом то рефлектира върху
правата и интересите на потребителите. Ето
защо, когато със закон ще се придава на даден
акт качеството на несъдебно изпълнително ос-
нование, което е част от правните условия за
осъществяване на стопанска дейност, законът
ще трябва да се съобразява с изискването на
чл. 19, ал. 2 от Конституцията.