Държавен вестник, бр. 93, 2022 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  93
Искането има за предмет даване на за-
дължително тълкуване на конституционни 
разпоредби и установяване на противокон-
ституционност на действащ закон, които са 
в компетентността на Конституционния съд 
по чл. 149, ал. 1, т. 1 и 2 от Конституцията. 
Конституционният съд в своята практика 
заема категорична позиция, че основна функ-
ция на тълкувателното правомощие, което 
той упражнява на основание чл. 149, ал. 1, 
т. 1 от Конституцията, е изграждането на 
„ясна и безпротиворечива система от норми“ 
(Решение № 8 от 2005 г. по к.д. № 7/2005 г., 
Определение № 8/2022 г. по к.д. № 15/2022 г.). 
Целта на упражняването на това предвидено от 
конституционния законодател самостоятелно 
правомощие, отделно от другите и различно 
от инцидентното тълкуване на Основния 
закон при произнасяне за противоконсти-
туционност на актовете, посочени в чл. 149, 
ал. 1, т. 2 от Конституцията, е да се установи 
съдържанието и смисълът на посочените от 
вносителя конституционни разпоредби, по 
който смисъл се спори, „констатира се не-
яснота и/или двусмислие, разкриването му 
обосновава различни възможни решения или 
прилагането е противоречиво. Така даването 
на задължително тълкуване служи непосред-
ствено за повече ефективност на Основния 
закон“ (Определение № 4/2007 г. по к.д. 
№ 9/2007 г., Определение от 19.12.1996 г. по к.д. 
№ 30/1996 г., Определение от 30.06.1998 г. по 
к.д. № 14/1998 г., Определение от 25.04.2013 г. 
по к.д. № 2/2013 г., Определение № 8/2022 г. 
по к.д. № 15/2022 г.).
Конституционният съд има трайно уста-
новена и последователна практика, че за да 
бъде допуснато за разглеждане по същество 
едно искане на основание чл. 149, ал. 1, т. 1 
от Конституцията, е необходимо да е налице 
възможност за повече от един отговор от-
носно нормативното съдържание на дадена 
конституционна разпоредба. Възможните 
различни разбирания за смисъла и обхва-
та на разпоредбата следва да са посочени 
от вносителя на искането със съответните 
аргументи. Конституционният съд може да 
осъществи юрисдикционната си функция 
само при наличието на реален правен спор. 
Когато предмет на едно тълкувателно искане е 
конституционен текст, за който вносителят не 
твърди, че конституционната повеля в него е 
неясна и/или нееднозначна, но едновременно 
претендира тя да има смислов потенциал да 
бъде изведено друго значение, упражняването 
на тълкувателното правомощие би поставило 
Конституционния съд в позицията на „позити-
вен законодател“, който замества със своята 
воля тази на конституционния законодател, 
което е конституционно недопустимо (Оп-
ределение № 8/2022 г. по к.д. № 15/2022 г.). 
Конституционният съд е подчертал в Оп-
ределение № 8/2016 г. по к.д. № 17/2016 г., че 
„задължителното тълкуване не може да се 
извършва в отговор на доктринерен спор или 
конюнктурни политически интереси“.
В значителната си част конституционните 
разпоредби се характеризират с определяната 
в правната теория „отворена текстуалност“. 
Чрез задължителното абстрактно тълкуване 
на конституционните норми се определя 
конкретният смисъл, в който следва да се 
прилага съответната разпоредба, така щото 
да се гарантира безпротиворечивост и ста-
билност на правната система. Установена 
в практиката предпоставка да се ангажира 
тълкувателната компетентност на Консти-
туционния съд е изискването вносителят да 
посочи възможните различни тълкувания 
на визираните конституционни разпоредби, 
което в настоящия случай не е сторено, 
както се установява от искането. Конститу-
ционният съд е единствено компетентен да 
изведе значението на тълкуваната разпоредба 
с обвързваща всички правни субекти сила, 
посочвайки вложения от конституционния 
законодател смисъл. 
Обстоятелството, че определено съдържа-
ние, изведено от абстрактно формулирания 
конституционен текст (разпоредба), чрез за-
конодателната уредба (от Народното събрание 
на основание чл. 133 от Конституцията) или 
при прилагането на тази уредба от прокура-
турата – главния прокурор, може да доведе 
до последствия, които не са „целесъобразни“, 
според виждането на вносителя (т.е. съответ-
ни на целта, заложена от конституционния 
законодател за дейността на прокуратурата), 
Конституционният съд не приема като осно-
вание за даване на задължително тълкуване 
на Конституцията. По същество изложените 
от вносителя съображения, както и самата 
формулировка на тълкувателния въпрос в 
искането за необходимостта от даване на 
задължително тълкуване на чл. 126, ал. 2 
във връзка с чл. 127 от Основния закон, се 
свеждат до дефиниране на приложимия метод 
на тълкуване (стеснително тълкуване), което 
обаче няма естество на аргумент за неяснота, 
обуславяща правен интерес като процесуална 
предпоставка за допускане на едно тълкува-
телно искане. 
Конституционният съд е последователен в 
своята практика за упражняването на право-
мощието по чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституци-
ята, че съществено условие за допустимост на 
тълкувателно искане е да се обоснове от вно-
сителя правен интерес от тълкуването, като 
се изложат съображения за неяснота относно 
смисъла и съдържанието на конституционната 
разпоредба, което да обуславя противоречиво 
или нееднакво прилагане на същата (в този