Държавен вестник, бр. 82, 2012 г., стр. 55

БРОЙ  82	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  55  
му произход или на действителните права, 
свързани с него“. Вносителите твърдят, че 
така непропорционално се ограничават права, 
защитени от чл. 17, ал. 3 и 5 от Конституцията, 
съответно – от чл. 1 на Допълнителен прото­
кол № 1 към КЗПЧОС. В тази част искането 
е неоснователно, защото възможността за 
отнемане в полза на държавата на имущество 
на трети лица е поставена под условието в 
състезателния процес пред съда да бъде уста­
новена недобросъвестност на приобретателя, 
при това задължително с неговото участие 
като страна по гражданския спор. Поначало 
разпоредителните действия със собственост не 
могат да бъдат предназначени от страните по 
договарянето за осуетяване на удовлетворява­
нето на възникнало вземане в полза на което 
и да е трето лице, включително и държавата, 
която има качеството на кредитор по иска за 
отнемане на незаконно придобито имущество. 
Такъв подход е познат на действащата прав­
на уредба – както на наказателноправната 
(чл. 215, ал. 1 и чл. 253, ал. 1 и 2 НК), така и 
на гражданскоправната (чл. 135, ал. 3 ЗЗД). 
Ограниченията на правата на третите лица, 
които произтичат от оборимата презумпция 
по чл. 64, т. 2 ЗОПДНПИ, са необходими, 
подходящи и съразмерни на преследваната 
законодателна цел – възстановяване на спра­
ведливостта и накърнения правов ред. Същото 
се отнася и за международноправната защита 
на правото на собственост в светлината на 
допустимото от чл. 1 на Допълнителен про­
токол № 1 към КЗПЧОС във връзка с чл. 17 
и 18 КЗПЧОС.
V. Заключителни констатации.
В становището на Висшия адвокатски 
съвет се повдига въпросът за принципно 
несъобразяване на ЗОПДНПИ с изготвено 
предложение за Директива на Европейския 
парламент и Съвета на Европейския съюз 
относно обезпечаването и конфискацията на 
облаги от престъпна дейност. Конституцион­
ният съд обаче не може да съобразява такива 
проекти. Ако директива със съответен предмет 
бъде приета и влезе в сила, би възникнала 
нова правна ситуация, при което контролът 
по чл. 149, ал. 1, т. 4 от Конституцията във 
връзка с чл. 249, ал. 3 от Договора за Евро­
пейската общност би бил възможен. 
Някои заинтересовани страни поставят 
въпроса за несъответствие на ЗОПДНПИ с 
други многостранни международни договори 
(конвенции) освен посочената в искането 
КЗПЧОС, както и с общите принципи на 
международното право (вж. становището на 
Фондация „Български адвокати за права на 
човека“). Тези доводи надхвърлят обема на 
искането, съответно и предмета на делото, 
очертан в определението по допустимост, 
поради което не подлежат на разглеждане от 
Конституционния съд.
Настоящото решение обуславя необходи­
мостта от извършване на допълнителни законо­
дателни действия, най-малкото за определяне 
на други по-кратки срокове в чл. 27, ал. 3 и 
чл. 73 ЗОПДНПИ. Според Конституционния 
съд така ще се създаде благоприятна въз­
можност за отстраняване на един непосочен 
в искането недостатък на закона, свързан с 
предназначението на отнетото имущество с 
неустановен законен източник. Както вече 
беше констатирано, няма конституционни 
изисквания и международни стандарти, които 
задължително обвързват приключването на 
процеса за гражданска конфискация с изхо­
да от успоредно провежданото наказателно 
производство. При такъв подход може да се 
предположи, че в редица случаи гражданският 
съд по отнемането няма да съобрази като па­
сив на подлежащото на отнемане имущество 
и задължението на незаконно обогатилият 
се да обезщети онези лица, които непосред­
ствено са пострадали от извършеното от 
него престъпление. Наличното имуществото 
на престъпния деец след гражданската кон­
фискация може да се окаже недостатъчно за 
издължаване на впоследствие присъдените 
обезщетения за вреди от престъплението, а 
жертвите не трябва да страдат от факта, че 
държавата успешно е провела граждански иск 
по ЗОПДНПИ. От друга страна, що се отнася 
до присъдените имуществени вреди, за които 
е налице връзка между обогатяването на дееца 
и дефицита в имуществото на пострадалите 
(например, предмета на кражба по чл. 196а 
НК), би било противно на утвърдените правни 
принципи да се изисква от незаконно забо­
гателият да ги компенсира двукратно – един 
път на държавата в рамките на отнетото от 
него имущество в процедурата по ЗОПДНПИ, 
и втори път – на непосредствено засегнатите 
физически и юридически лица, чиито имущест­
вен патримониум е бил намален в резултат 
на престъпното посегателство.
По изложените съображения и на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 и 4 от Конституцията на 
Република България Конституционният съд
Р Е Ш И :
Установява противоконституционност на 
чл. 2 в частта „или административно-на­
казателното“, чл. 3, ал. 1 в частта „и да се 
възстанови чувството за справедливост у 
гражданите“, чл. 24, ал. 3 и 4, чл. 27, ал. 3 в 
частта „петнадесет години“ и чл. 73 в частта 
„петнадесетгодишна давност“ от Закона за 
отнемане в полза на държавата на незаконно 
придобито имущество (ДВ, бр. 38 от 2012 г.). 
Отхвърля искането на 59 народни пред­
ставители от 41-вото Народно събрание за 
установяване на противоконституционност и 
несъответствие с международни договори, по