Държавен вестник, бр. 26, 2016 г., стр. 42

СТР.  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  26
субекти на правото в по-благоприятно поло-
жение спрямо други, които също осъществяват 
тази дейност. Ето защо административният 
орган, издал разпоредбата, е следвало да из-
ложи мотиви защо посочените ограничения 
са абсолютно необходими за постигането на 
целите на Закона за интеграция на хората с 
увреждания, респ. за тези на подзаконовия 
нормативен акт. Вместо това в доклада на 
министъра на труда и социалната политика 
във връзка с всички текстове на предложените 
изменения и допълнения, предмет на адми-
нистративния акт, без мотиви е посочено, че 
предложеното постановление няма отношение 
към правото на Европейския съюз.
Освен това в протокол № 25 от заседани-
ето на Министерския съвет от 25.06.2014 г., в 
което проектът е приет, също няма мотиви. 
Ето защо изводът на тричленния състав на 
Върховния административен съд, че заключе-
нието в доклада, че с проекта не се уреждат 
въпроси от правото на Европейския съюз, 
е формално и не се основава на анализ, е 
правилен.
В чл. 51, ал. 3 от Конституцията е прог-
ласено, че лицата с физически и психически 
увреждания се намират под особена закрила 
на държавата и обществото.
Според чл. 4, т. 1 ЗИХУ интеграцията на 
хората с увреждания се осъществява чрез 
медицинска и социална рехабилитация. 
В разпоредбата на чл. 15, ал. 1 ЗИХУ е 
регламентирано правото на хората с трайни 
увреждания на медицинска и социална реха-
билитация. В чл. 15, ал. 2 ЗИХУ е посочено, 
че медицинската рехабилитация е лечебна 
дейност, осъществявана от мултидисципли-
нарни екипи при условията и по реда на За-
кона за лечебните заведения и на Закона за 
здравното осигуряване, както и какви терапии 
включва медицинската рехабилитация. Към 
социалната рехабилитация не са поставени 
такива законови изисквания. Съгласно алинея 
4 от същия текст социалната рехабилитация 
е създаване на умения за водене на самостоя-
телен живот чрез рехабилитация на зрението, 
слуха и говора, двигателна рехабилитация, 
психологична помощ, предоставяне на соци-
ални услуги и други дейности. 
От съдържанието на цитираните текстове 
се налагат следните изводи:
Признато е правото на хората с увреждания 
както на медицинска, така и на социална 
рехабилитация. В противен случай между 
тези две форми на рехабилитация не би бил 
поставен съюзът „и“, чието предназначение е 
да свърже две еднородни части в изречението, 
сочещи две отделни възможности.
Вече признал ги, законодателят разграни-
чава медицинската от социалната рехабили-
тация. Той определя медицинската рехабили-
тация като лечебна дейност, осъществявана 
от мултидисциплинарни екипи при условията 
и по реда на Закона за лечебните заведения 
и на Закона за здравното осигуряване, като 
изброява и какви терапии включва медицин-
ската рехабилитация, а именно: поддържаща 
медикаментозна терапия; физикална терапия; 
говорна и зрителна терапия; кинезитерапия; 
ерготерапия; психотерапия; трудово лечение. 
Други са изискванията към социалната реха-
билитация и целите є, а именно: създаване 
на умения за водене на самостоятелен живот 
чрез рехабилитация на зрението, слуха и гово-
ра, двигателна рехабилитация, психологична 
помощ, предоставяне на социални услуги и 
други дейности. Очевидно тя е насочена към 
хора с увреждания, които вече не се нужда-
ят или към даден момент не се нуждаят от 
медицинска рехабилитация, но продължават 
да имат потребност от рехабилитация според 
легалното законово определение, дадено в 
§ 1, т. 5 ДРЗИХУ. Това е така, защото според 
цитирания текст рехабилитацията е после-
дователен и непрекъснат възстановителен 
процес, който подпомага човека с увреждане 
да достигне оптимално физическо, интелек-
туално, психическо и социално равнище на 
дейност, като му се осигуряват възможности 
за промяна на живота към по-висока степен 
на независимост.
Според чл. 42, ал. 1 ЗИХУ хората с трайни 
увреждания имат право на месечна добавка 
за социална интеграция според индивидуал-
ните им потребности съобразно степента на 
намалена работоспособност или вида и сте-
пента на увреждането, като в т. 4 на алинея 
втора изрично са посочени балнеолечението 
и рехабилитационните услуги. От този текст 
се налагат следните изводи:
Законодателят признава правата както на 
балнеолечение, така и на рехабилитационни 
услуги, поставяйки между тях съюза „и“. По 
отношение на рехабилитационните услуги 
този текст следва да се тълкува съвместно 
с тези на чл. 15, ал. 2 и 4 ЗИХУ, които го 
предхождат. Балнеолечението е разграничено 
от рехабилитационните услуги, независимо 
че и при него се извършва рехабилитация 
по смисъла на § 1, т. 5 ДРЗИХУ. В противен 
случай правото следваше да бъде определено 
само като такова на ползване на рехабили-
тационни услуги. 
Съгласно чл. 28, ал. 1 ППЗИХУ в ре-
дакцията му – изм. –  ДВ, бр. 55 от 2014 г., 
в сила от 4.07.2014 г., добавката по чл. 42, 
ал. 2, т. 4 от Закона за интеграция на хора-
та с увреждания се изплаща при извършено 
балнеолечение или рехабилитационни услу-
ги в обекти, отговарящи на стандартите по 
Наредба № 30 от 2004 г. за утвърждаване на 
медицински стандарт „Физикална и реха-
билитационна медицина“ (обн., ДВ, бр. 85 
от 2004 г.; изм. и доп., бр. 102 от 2009 г. и 
бр. 67 и 92 от 2010 г.). В тази норма отново