Държавен вестник, бр. 50, 2025 г., стр. 33

БРОЙ  50	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  33   
лагане“, което е „самостоятелно основание 
за обявяването є за противоконституционна“.
Върховният касационен съд анализира 
целта на Закона за изменение и допълнение 
на Наказателния кодекс, с който е въведена 
оспорената разпоредба, и мотивите на вноси­
телите. Изтъква липсата на анализ на общест­
вената и правната действителност, липсата 
на обоснована обществена необходимост от 
криминализиране на деянието, липсата на 
съображения за значението на съществувалата 
и към датата на приемане на разпоредбата 
нормативна уредба по Закона за движението 
по пътищата, което прави изменението само­
целно. Сочи, че деянието по чл. 343в, ал. 3 
НК не е насочено пряко срещу безопасността 
на движението, а има отношение към реда за 
управление на тази дейност. Законодателят не 
е направил разлика между хипотезите, при 
които е нарушена приложената принудителна 
административна мярка, и не е отчел факта, 
че принудителната административна мярка 
подлежи на предварително изпълнение, което 
предпоставя „реализиране на наказателна 
отговорност за неизпълнение на админи­
стративен акт, който е незаконосъобразен“. 
Едновременното съществуване на наказателна 
и административнонаказателна отговорност 
за деяния с „абсолютно сходство на призна­
ците – обективни и субективни“, „оставя впе­
чатление, че държавата няма ясна концепция 
относно нивото на обществена опасност на тези 
деяния“, и води до „неясно и противоречиво 
законодателство, което поставя гражданите 
в условията на неравнопоставеност“.
Според доц. д-р Петя Митрева в чл. 343в, 
ал. 3 НК „са инкриминирани деяния, на които 
липсва обществената опасност като основно 
свойство на престъплението по чл. 9, ал. 1 
НК и чието извършване може да бъде санк­
ционирано по административен ред“, което 
води до „нарушение на принципа ne bis in 
idem“. Наказателната отговорност за деяние­
то по чл. 343в, ал. 3 НК и деянието по ал. 1 
и 2 на същия член намира за нарушаващо 
чл. 6, ал. 2 от Конституцията, тъй като „раз­
личното третиране не е оправдано от гледна 
точка на целите на закона и средствата за 
постигането им“.
Министърът на вътрешните работи посочва, 
че в искането „не са наведени аргументи за 
пряко противоречие с конкретни конститу­
ционни норми, а е извършено позоваване на 
общи конституционни принципи“, което „не 
навежда категорични изводи за нарушаване на 
основни права и свободи на гражданите“. За 
неоснователен преценява довода на вносителя 
за „липса на действащ законов регламент на 
обективен критерий, съобразно който да бъде 
проведено разграничение между състава на 
престъплението по чл. 343в, ал. 3 НК и състава 
ал. 1 и 2 НК, въведената в ал. 3 наказателна 
отговорност „не е обусловена от обективен 
признак на престъплението – деецът да е бил 
наказван за същото деяние по администрати­
вен ред“, което накърнява „конституционния 
мащаб за допустимо ограничаване на правата“ 
на гражданите.
Противоречието с чл. 6, ал. 2 от Консти­
туцията вносителят аргументира с устано­
вяването на „същата по тежест наказателна 
отговорност“ на лица, „извършили деяния с 
различна степен на обществена опасност“. 
Налице е неравно третиране, което е про­
изволно и поради това нарушава „принципа 
на юридическото равенство на гражданите“.
Конституционният съд с определение от 
8.10.2024 г. допусна искането за разглеждане 
по същество.
В отговор на предоставената им възмож­
ност становища и правно мнение представиха: 
министърът на правосъдието, министърът на 
вътрешните работи, Върховният касационен 
съд, изпълняващият функциите на главен 
прокурор, Висшият адвокатски съвет, Нацио­
налната следствена служба и доц. д-р Петя 
Митрева.
Министърът на правосъдието, Върхов­ният 
касационен съд и доц. д-р Петя Митрева 
намират искането за установяване на проти­
воконституционност на чл. 343в, ал. 3 НК за 
основателно, а министърът на вътрешните 
работи, изпълняващият функциите на главен 
прокурор, Висшият адвокатски съвет и Нацио­
налната следствена служба – за неоснователно.
Министърът на правосъдието сочи, че раз­
поредбата на чл. 343в, ал. 3 НК е приета, след 
като вече е съществувал идентичен състав на 
административно нарушение – чл. 177, ал. 1, 
т. 2 от Закона за движението по пътищата 
(ЗДвП) – като е налице пълно съвпадение 
в обективните признаци, включени в съста­
вите на административното нарушение и на 
престъплението. Третирането на едно и също 
деяние едновременно като престъпление и 
административно нарушение министърът 
определя за противоречащо на правилото 
ne bis in idem, установено в чл. 4, § 1 от 
Протокол № 7 към Конвенцията за защита 
на правата на човека и основните свободи 
(ратифициран със закон, обн., ДВ, бр. 87 
от 2000 г.; обн., ДВ, бр. 76 от 2011 г., в сила 
за България от 1.02.2001 г.). Подчертава, че 
нормативна уредба, която „затруднява право­
прилагането или е взаимно изключваща се, 
е конституционно нетърпима поради проти­
воречие с принципа на правовата държава“, 
а „дефицитът на яснота във формулировката 
на една наказателноправна норма създава 
предпоставки за произвол при нейното при­