Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 81

БРОЙ  61	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  81  
субекти. По тази причина той подлежи на 
преценка за съответствието си с чл. 19, ал. 2 
от Конституцията. 
Член 145, ал. 2 във връзка с ал. 1, т. 11 
ЗУО предвижда имуществени санкции в 
размер от 30 000 до 100 000 лв. за извършва­
не на разплащания по сделки с отпадъци в 
нарушение на изискванията по чл. 38, ал. 4 
ЗУО. Тези санкции са предвидени за още 
осем административни нарушения. Долната 
граница на санкциите и широкият им диапа­
зон позволят тяхното индивидуализиране във 
всеки конкретен случай, включително спрямо 
имущественото положение на санкционирания 
правен субект. Те следователно не нарушават 
чл. 19, ал. 2 от Конституцията.
Текстовете не противоречат на Консти­
туцията. 
3. Член 22, ал. 1 и 2 ЗУО в оспорените 
им части възлагат на общинските съвети 
определянето с наредба на условията за из­
хвърлянето, събирането, включително раз­
делното, транспортирането, претоварването, 
оползотворяването и обезвреждането на 
битови и строителни отпадъци, включително 
биоотпадъци, опасни битови отпадъци, масово 
разпространени отпадъци на своя територия, 
на условията за регистрация на площадките, 
както и на условията за предаване на отпадъци 
на площадките по чл. 19, ал. 3, т. 11 от закона.
Разпоредбите не третират вида на прав­
ните субекти, оправомощени да извършват 
възложените за регулиране от общинските 
съвети дейности. Оплакването за нарушение 
на чл. 19, ал. 2 от Конституцията поради 
тяхната неравнопоставеност е неоснователно.
Член 22, ал. 1 ЗУО сочи, че наредбата след­
ва да е разработена съгласно изискванията 
на този закон и подзаконовите нормативни 
актове по прилагането му. Те съдържат об­
щата за страната регулация на дейностите, 
която е задължителна за общинските съвети. 
Въпросите, предоставени им за решаване 
като органи на местното самоуправление по 
чл. 138 от Конституцията, са в пределите на 
тяхната компетентност. 
По изложените съображения разпоредбите 
не са противоконституционни. 
4. Според чл. 69, ал. 2 ЗУО към заявлени­
ето по чл. 68 лицата, извършващи дейности 
с ОЧЦМ, представят банкова гаранция в 
размер 25 000 лв. и допълнително по 5000 лв. 
за всяка площадка, на която се предвижда да 
бъде извършвана дейността. 
Оспорените думи „към заявлението по 
чл. 68“ не се отнасят към задължението или 
към размера на банковата гаранция, а към 
броя на дължимите банкови гаранции – по 
една пред всеки директор на регионална ин­
спекция по околната среда и водите (РИОСВ), 
от когото се иска издаването на разрешение.
Банковата гаранция се усвоява при отне­
мане на разрешението – в пълен размер; при 
наложена имуществена санкция с влязло в сила 
наказателно постановление, която не е запла­
тена доброволно – до размера на вземането; 
при установено по съответния ред нарушение 
при предаване на отпадъци в несъответствие 
с изискванията по чл. 39, ал. 1 и 2 и/или за­
личаване на площадката по чл. 75, ал. 3 – до 
размера є за съответната площадка. Целта на 
гаранцията е да предотврати нарушенията при 
предаването или съхранението на ОЧЦМ и 
да обезпечи изплащането на вземането при 
вече извършени нарушения. Броят на дължи­
мите гаранции е съразмерен на значителния 
брой нарушения с ОЧЦМ и на произтеклата 
от тях по-строга регулация на тези дейности 
от ЗУО. Разпоредбата се отнася за всички 
оправомощени правни субекти, затова не на­
рушава чл. 19, ал. 2 от Конституцията. Вече 
направените инвестиции не са неин предмет 
и доводите в тази насока са неотносими към 
конституционосъобразността є.
Оспорването на думите „към заявлението 
по чл. 68“ от разпоредбата като противокон­
ституционни е неоснователно.
По оспорването на чл. 82, ал. 2 ЗУО като 
несъответстващ на международен договор, 
по който България е страна
Член 82, ал. 2 ЗУО гласи, че банковата га­
ранция е безусловна и неотменяема и се издава 
от търговска банка със съдебна регистрация в 
Република България, която притежава лиценз 
от Българската народна банка за извършване 
на гаранционни или банкови сделки и спе­
симени на длъжностните лица, които имат 
право да задължават съответната банка с 
гаранции до посочения размер. Оспорените 
думи са „съдебна регистрация в Република 
България“ и „Българската народна банка“.
По смисъла на чл. 57, ал. 1 ДФЕС банко­
вата гаранция е „услуга“, защото обикновено 
се предоставя срещу възнаграждение. Тя има 
качеството на такава според разпоредбите на 
чл. 57, ал. 2, т. „б“ и чл. 58, § 2 ДФЕС, тъй 
като представлява вид дейност от търговски 
характер и се предвижда либерализирането є 
като банкова услуга заедно с либерализирането 
на движението на капитали в рамките на ЕС.
Член 56, ал. 1 ДФЕС и следващите го 
разпоредби (чл. 57 – 61 ДФЕС) забраняват 
ограниченията за свободното предоставяне 
на услуги в рамките на ЕС по отношение на 
гражданите на държавите членки, които са 
се установили в държава членка, различна 
от тази, в която се намира лицето, за което 
са предназначени услугите. Член 59, § 1 от 
Договора предвижда, че за постигане на 
либерализиране по отношение на опреде­
лена услуга Европейският парламент (ЕП) 
и Съветът, като действат в съответствие с