Държавен вестник, бр. 13, 2022 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  13
да се накърнява принадлежността им не към 
изпълнителната, а към съдебната власт.
В Търновската конституция не е отредена 
отделна глава на съдебната власт, но още с 
първия Закон за устройство на съдилищата 
са предвидени правомощия на министъра на 
правосъдието по иницииране на дисципли­
нарно производство, както и включване в 
процедурата по назначаване и освобождаване 
на съдии и прокурори, включително на ад­
министративни ръководители в органите на 
съдебната власт. Примери в това отношение 
са правомощията на министъра на правосъ­
дието по чл. 161, чл. 162, чл. 166 от Закона за 
устройство на съдилищата от 1899 г. (ДВ, бр. 7 
от 12.01.1899 г.), както и по чл. 140 от Закона 
за устройство на съдилищата от 1934 г. (ДВ, 
бр. 182 от 12.11.1934 г.).
Тази законодателна практика се запазва 
в устройствените за съдебната власт закони 
трайно до днес независимо от организацията 
на съдебната власт и промените по отно­
шение на статута на съдиите, прокурорите 
и следователите. Особената роля на ми­
нистъра на правосъдието на връзка между 
изпълнителната и съдебната власт и нейната 
значимост е и причина този министър да е 
единственият член на правителството, освен 
министър-председателя, който е предвиден 
на конституционно ниво. По отношение на 
правния статус на останалите министри – и 
в частност относно наименованието, право­
мощията, функциите им – Конституцията на 
Република България оставя по-голямо поле 
за преценка по целесъобразност.
В контекста на изложеното следва да се 
приеме, че макар и министърът на право­
съдието да няма право на глас във Висшия 
съдебен съвет, това не му отнема възмож­
ността да предлага за обсъждане въпроси от 
компетентността на Висшия съдебен съвет 
и следователно не препятства внасянето на 
предложения за ангажиране на отговорност 
или констатиране на други факти по чл. 129, 
ал. 3 от Конституцията и по отношение на 
тримата висши магистрати.
Тази логика се следва и в редица разпоред­
би на Закона за съдебната власт, приети от 
същата легислатура и в единство с изразената 
от нея воля като конституционен законода­
тел. Пример за това е редът за предсрочно 
освобождаване по чл. 175, ал. 5 ЗСВ, който 
препраща към реда на чл. 173 ЗСВ и пра­
вомощието на министъра на правосъдието 
да отправя предложения за кандидатури за 
председател на Върховния касационен съд и 
на Върховния административен съд, както и 
за главен прокурор. Сред оправомощените 
да отправят предложение за откриване на 
дисциплинарно производство субекти е и ми­
нистърът на правосъдието съгласно чл. 312, 
ал. 1, т. 4 ЗСВ. 
Ако се приеме, че единствено разпоредбите 
на чл. 129, ал. 2 и 3 се отнасят за тримата 
висши магистрати, то това би означавало по 
аргумент за обратното, че за тях не се отна­
ся нито една разпоредба на глава шеста от 
Конституцията. Езиковото и систематично 
тълкуване на тези разпоредби във връзка със 
същите текстове на Конституцията не води 
до извода, че в обхвата на останалите разпо­
редби на Конституцията, в които се посочват 
съдии, прокурори и следователи, каквато е 
чл. 117, ал. 2, чл. 132а, ал. 6, чл. 132а, ал. 7 
и подлежащата на задължително тълкуване 
в настоящото конституционно производство 
разпоредба на чл. 130в, т. 3, не са включени 
председателите на двете върховни съдилища 
и главният прокурор. 
За да може власт да възпира власт и да 
не се създават предпоставки за произвол, 
бил той и съдебен или прокурорски, следва 
да има отчетност и отговорност. Този извод 
важи за всички органи на съдебната власт в 
разнообразието им от качества, включително 
ръководителите на върховните съдилища и 
главния прокурор. В изпълнение на принци­
па на правовата държава би трябвало да има 
механизъм за подвеждане под дисциплинарна 
отговорност на всички съдии, прокурори и 
следователи, както и за ангажиране на от­
говорността на председателя на Върховния 
касационен съд, на председателя на Върховния 
административен съд и на главния прокурор 
за деяния, които не съставляват престъпление, 
но са действия или бездействия по смисъла 
на разпоредбата на чл. 129, ал. 3, т. 5 от Кон­
ституцията.
Както беше посочено, председателите на 
двете върховни съдилища и главният проку­
рор са административни ръководители, но 
и магистрати, поради което за тях важат и 
общите за всички съдии, прокурори и сле­
дователи етични норми на поведение. Съще­
временно организационно те заемат такава 
висока длъжност, която не позволява спрямо 
тях да се приложат общите правила за тър­
сене на дисциплинарна отговорност, валидни 
за всички съдии, прокурори и следователи, 
както и за останалите административни ръ­
ководители в органите на съдебната власт. 
Провиненията, предвидени в чл. 129, ал. 3, 
т. 5 от Конституцията, са от такъв характер, 
че могат сериозно да накърнят доверието в 
правосъдието и престижа на съдебната власт 
именно защото са извършени от стоящите 
най-високо в системата на съдебната власт 
административни ръководители. 
Престижът на съдебната власт и доверието 
в съдебната власт са конституционно значими 
ценности, защитата на които конституционни­
ят законодател балансира с независимостта на 
магистратите в едно демократично общество, 
управлявано от върховенството на правото. 
Предложението на министъра на правосъ­
дието не обвързва Висшия съдебен съвет при 
преценката на фактите и обстоятелствата и при 
вземането на решение дали да отправи предло­
жение до държавния глава за освобождаване от 
длъжност на тримата висши магистрати. Така 
не е накърнена независимостта на съдебната 
власт и принципът за разделение на властите.