Държавен вестник, бр. 79, 2012 г., стр. 11

БРОЙ  79	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
Обстоятелството, че държавните учреждения по 
дефиниция осъществяват дейността си в интерес 
на широк и неограничен кръг лица, включи­
телно на обществото като цяло, а присъщият 
им основен предмет е нестопанска дейност, е 
само едната страна на развитите в законодател­
ството конкретни разрешения (преценявани от 
публичноправна гледна точка). Същевременно 
правната теория ги дефинира като юридически 
лица с двойствено положение, които, от друга 
страна, участват и в гражданския оборот като 
равнопоставени гражданскоправни субекти, т.е. 
като носители на субективни права и правни за­
дължения. Участието на държавните учреждения 
и общините в стопанската дейност не е правило 
за разлика от останалите стопански субекти, 
а представлява изключение от обичайната им 
публична дейност, развива се инцидентно и по 
необходимост, но остава подчинена на инте­
ресите на цялото общество или в регионален 
мащаб – за общините. Друга съществена особе­
ност е, че държавните учреждения са бюджетно 
финансирани, което предполага планирането и 
управлението на предоставените им средства да 
се извършва по правилата, предвидени в специ­
ални нормативни актове: бюджетните закони, 
Закона за финансовото управление и контрол 
в публичния сектор, Закона за вътрешния одит 
в публичния сектор, както и множеството 
приложими подзаконови нормативни актове. 
Сключват сделки с граждани и фирми по ред 
и правила, съществено различаващи се от тези, 
валидни за техните съконтрахенти (Закона за 
обществените поръчки, Закона за концесиите и 
др.). Финансовите параметри на участието на 
държавните учреждения в гражданския оборот 
по граждански и търговски сделки е в зависи­
мост от предвидените им с бюджета приходи и 
разходи, които подлежат на постоянен контрол 
от Сметната палата и органите за финансов 
одит, а от това следва, че именно предвиденият 
с оспорената разпоредба на чл. 417, т. 2 ГПК 
диференциран подход се оказва онзи необходим 
процесуален механизъм, който осигурява бър­
зото, ефективно и евтино събиране на техните 
вземания, респ. попълването със средства на 
съответния бюджет, без обаче да се оказва в 
колизия с принципа за създаване на равни правни 
условия на физическите и юридическите лица за 
участието им в стопанска дейност в условията 
на свободна стопанска инициатива, прогласен с 
чл. 19, ал. 2 КРБ. Дори и самата Конституция с 
нормата на чл. 18 в пет отделни алинеи допуска 
различни хипотези на съществени отклонения 
от принципа на свободната стопанска инициа­
тива, свързана с определени суверенни права на 
държавата, държавен монопол, предоставянето 
на концесии, стопанисването и управлението 
на държавните имоти в интерес на обществото, 
детайлно доразвити в законодателството.
Конституционният съд в своята практика 
многократно се е занимавал с уредбата на 
чл. 19, ал. 2 от Конституцията, като от различни 
аспекти е формулирал оценката си на прин­
ципната равнопоставеност на титулярите при 
различните форми на собственост, но трайно 
и последователно е отграничавал случаите на 
необходимост от въвеждането на различни и 
специфични правни режими на регулиране на 
съществуващите в частноправното пространство 
типове отношения. 
В конкретния случай е налице легитимна 
цел – защита на обществения интерес във връз­
ка с изпълнението на публичните функции на 
държавните учреждения, а различната законова 
уредба, предвидена за събирането на техните 
вземания по реда на заповедното производство, 
обективира именно диференцирания подход на 
законодателя изцяло в рамките на допустимата 
целесъобразност, пропорционална на обслужва­
ната цел. Постъпването на приходи в държав­
ния или общинския бюджет по една ускорена 
и облекчена процедура гарантира нормалното 
функциониране на държавните учреждения и 
общините и осъществяването на присъщите им 
публични функции. Комплексно оценено, от 
гледна точка на конституционосъобразност това 
законодателно решение обезпечава постигането 
и гарантирането на финансовата стабилност на 
държавата и общините, осигуряваща цялостното 
спокойно развитие на стопанска дейност от всич­
ки частноправни субекти в конкурентна среда 
и в условията на свободна стопанска инициати­
ва. Ето защо облекченото, бързо и ефективно 
провеждане на принудителното изпълнение в 
полза на визираните субекти е в интерес и на 
цялото общество.
Да се приеме обратното означава да се 
признае абсолютният характер на обсъжданото 
конституционно изискване, какъвто то несъмнено 
няма, и същевременно да се отрекат държавното 
регулиране, контролът и възможностите за въ­
веждане на специфична правна регламентация, 
обслужваща различните сфери на стопанството. 
Следва да се акцентира и върху позицията на 
Конституционния съд по к.д. № 5 от 2002 г. 
(Решение № 5 от 2002 г.), който е приел, че 
„многообразието и спецификата на различните 
стопански сфери предпоставя потребност от 
различни правни режими за ефикасно осъществя­
ване на съответстващите им различни дейности“. 
Със същото решение съдът е заключил, че 
еднаквите правни условия следва да се отнасят 
за всички частноправни субекти, осъществява­
щи еднакви или сходни дейности в определена 
сфера, но не означава непременно еднаквост 
между всички многообразни стопански сфери. 
В тази насока са и: Решение № 9 от 1999 г. по 
к.д. № 8 от 1999 г., Решение № 30 от 1998 г. по 
к.д. № 23 от 1998 г., Решение № 6 от 1997 г. по 
к.д. № 32 от 1996 г., Решение № 12 от 1997 г. 
по к.д. № 6 от 1997 г., Решение № 2 от 2000 г. 
по к.д. № 2 от 2000 г. 
Формирайки изводите си по съществото на 
конкретния конституционен казус, Конституци­
онният съд съобрази и приетото с Решение № 6