Държавен вестник, бр. 66, 2003 г., стр. 13

Б Р О Й  66
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  13
юридическото лице и отделилите се лица са
отношения с трети лица. Те нямат характера
на вътрешни отношения. В този смисъл след-
ва да се тълкува и прилага § 3 ПЗРЗВ.
Следва да се отбележи, че разпоредбата на
§ 3 ПЗРЗВ по своя характер няма отношение
към вероизповеданията като такива, следова-
телно аргументите от чл. 13 и 37 от Конститу-
цията са неотносими към случая. Тя урежда иму-
ществени отношения, като ги подчинява на един
общ принцип, важащ за всички правни субек-
ти—забраната за разпореждане с чужда вещ.
Абсурдно е твърдението, че с оспорваната нор-
ма се решава имуществен спор. Имуществени-
те спорове са винаги между конкретни лица и
за конкретен предмет. Разпоредбата на § 3 е
генерална по своя характер и урежда имущест-
вени отношения по общ начин за всички веро-
изповедания. Принципът за забрана за разпо-
реждане с чужда вещ произтича от конституци-
онното право на собственост и е приложим и за
религиозните институции.
Поради изложените съображения твърдени-
ето, че разпоредбата на § 3 ПЗРЗВ засяга свобо-
дата на вероизповедание (чл. 13, ал. 1 от Кон-
ституцията) и свободата на съвестта (чл. 37, ал. 1
от Конституцията), е неоснователно и искане-
то следва да бъде отхвърлено.
Искането е неоснователно и по отношение
на чл. 9, т. 1 и 2 от Европейската конвенция за
защита правата на човека и основните свободи
и чл. 18 МПГПП. Тези разпоредби (чл. 10, ал. 1,
изр. 3 и 4 и ал. 2 ЗВ, § 2, ал. 3 и § 3 от преходните
и заключителните разпоредби от същия закон),
на които по своето съдържание съответстват
разпоредбите на чл. 37, ал. 1 и 2 от Конститу-
цията, защитават свободата на съвестта и ве-
роизповеданието. Както личи от направения
дотук анализ, оспорените законови норми не
засягат правото на свободен избор и упражня-
ване на вероизповедание. Впрочем в самото
искане не се подразбира някакво различие в
съдържанието на българските конституцион-
ни норми, сравнени с нормите в упоменатите
международни актове. Няма и самостоятелни
аргументи за противоречие с международните
договори, поради което липсва самостоятелен
предмет за обсъждане в тази насока. Ето защо
искането по чл. 149, ал. 1, т. 4 от Конституци-
ята също следва да бъде отхвърлено като неос-
нователно.
Според съдиите Димитър Гочев, Неделчо
Беронов, Стефанка Стоянова, Маргарита Зла-
тарева, Васил Гоцев и Людмил Нейков иска-
нето е основателно в частта на § 3 от преход-
ните и заключителните разпоредби на Закона
за вероизповеданията относно думите “да пол-
зват или да се разпореждат с нейно имущест-
во”. То трябва да се уважи по следните съ-
ображения:
Освен забраната за използване на идентич-
но наименование, оспорената разпоредба въ-
вежда и друга забрана спрямо лицата, които
към влизане на закона в сила са се отделили от
религиозна институция в нарушение на устава
є. Тази забрана изключва ползването и разпо-
реждането с имущество на религиозната ин-
ституция от такива лица. Тя противоречи на
чл. 13, ал. 1 и 2 и чл. 37, ал. 1 от Конституцията.
Стопанисването и разпореждането с иму-
щество, принадлежащо на дадена религиозна
институция, се осъществява от нея. Въпроси-
те, свързани с имуществото є, са част от ней-
ните вътрешни дела. Самостоятелното и без
намесата на държавата решаване на тези въп-
роси от самата институция произтича от ней-
ната автономност.
Автономността на религиозните институ-
ции се нарушава от отбелязаната забрана. Това
е така, защото освен до отделилите се от съот-
ветните институции лица забраната всъщност
се отнася и до тези институции. Последните
при наличието є са лишени от възможност на
такива лица да предоставят ползването или раз-
пореждането с част от имуществото, дори ко-
гато имат желание да го сторят. По този начин
самоуправлението им е накърнено. От друга
страна, същата забрана, като изключва въз-
можността за самостоятелното решаване на
определени имуществени въпроси между ре-
лигиозни институции и отделилите се от тях
лица, не само не допринася, но и пречи за съз-
даването и поддържането на търпимост меж-
ду различните религиозни общности. Отделен
е въпросът, че разрешаването със закон на
имуществен спор е изземване на праворазда-
вателната функция на съда.
По същите съображения тази част от разпо-
редбата е и в несъответствие с чл. 9 от Конвен-
цията и чл. 18 МПГПП. Тя съдържа решението
само на имуществен спор, който е съществувал
при влизането на закона в сила и е възникнал
между религиозна институция и отделили се от
нея лица в нарушение на устава є. Това реше-
ние, намиращо прилагане при настъпило раз-
деление в религиозната общност, защитава ин-
тересите на една от спорещите помежду си общ-
ности. Затова то не съдейства за поддържане на
търпимост между тези общности и противоре-
чи на произтичащото от посочени разпоредби
задължение на държавата да гарантира толе-
рантността между такива общности.
По § 4 от преходните и заключителните раз-
поредби
В тази разпоредба е предвиден редът за уста-
новяване на правоприемственост между регис-
трирано вероизповедание и съществували ре-
лигиозни, религиознопросветни и социално-
благотворителни юридически лица в периода
до 1949 г. Така предвиденият ред включва изда-
ване на удостоверение относно правоприемст-
веността от директора на Дирекция “Вероизпо-
ведания” на Министерския съвет. Това според
искането противоречи на чл. 8 и чл. 13, ал. 2 от
Конституцията. Твърди се, че чрез удостовере-
нието се решават въпроси от компетентността
на съда, поради което издаването му от посоче-
ния държавен орган накърнява основните на-
чала за разделение на властите и за отделянето
на религиозните институции от държавата.