Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  97
заведения за болнична помощ в изпълнение на 
договори с НЗОК, които са не по-малко благо­
приятни от предвидените в колективен трудов 
договор в отрасъл „Здравеопазване“. Поняти­
ето „медицински специалисти“ e дефинирано 
в § 1б, т. 5 от допълнителните разпоредби на 
ЗЗО – лица, упражняващи медицинска про­
фесия по чл. 183, ал. 1 от Закона за здравето 
(ЗЗ), т.е. лица, притежаващи диплома за за­
вършено висше образование по специалности 
от професионални направления „Медицина“, 
„Дентална медицина“, „Фармация“ и „Здравни 
грижи“, както и медицински сестри, акушерки, 
асоциирани медицински специалисти, лекарски 
асистенти, зъботехници, магистър-фармацевти 
и помощник-фармацевти. 
Целта, с оглед на която е създадена оспоре­
ната законова уредба, е свързана с обезпечаване 
на лечебните заведения за болнична помощ 
с квалифицирани медицински специалисти. 
Тази цел изрично е изведена в мотивите на 
законопроекта за изменение и допълнение на 
ЗЗО (със сигнатура 48-254-01-106, внесен от 
група народни представители на 23.12.2022 г.), 
в които е посочено, че „осигуряването на дос­
татъчен медицински персонал е гаранция за 
оказването на качествена медицинска помощ“. 
Отчетена е липса на достатъчен медицински 
персонал в лечебни заведения, разходващи 
„публичен ресурс“, във връзка с което е 
установена практика лечебни заведения да 
сключват „фиктивно“ договори с медицински 
специалисти, за да осигурят „необходимия 
персонал“ за изпълнение на договорите с 
НЗОК. В мотивите е посочено също, че съоб­
разно данни от Националния статистически 
институт за м. септември 2022 г. средната 
работна заплата в хуманното здравеопазване 
изостава спрямо други регулирани сектори, 
като образование, и това налага предприема­
не на законодателни мерки за осигуряване на 
минимални нива на възнаграждения. Заедно 
с това според вносителите България е една от 
малкото държави в ЕС, която не предвижда 
изисквания за минимални възнаграждения на 
медицинските специалисти при разходване на 
публичен ресурс, което води до задълбочаване 
на недостига на медицински персонал. Обосно­
вана е необходимостта размерите на трудовите 
възнаграждения на медицинските специалис­
ти да бъдат „не по-малко благоприятни от 
определен обективен критерий“, какъвто са 
договорените нива на основно и допълнително 
трудово възнаграждение в колективен трудов 
договор в отрасъл „Здравеопазване“.
Като изходна позиция при извършване на 
контрол за конституционност на оспорената 
законова разпоредба Съдът посочва, че спо­
ред Основния закон гражданите имат право 
на здравно осигуряване, гарантиращо им 
достъпна медицинска помощ (чл. 52, ал. 1 от 
Конституцията), като във връзка с това дър­
жавата има конституционното задължение да 
закриля здравето на гражданите (чл. 52, ал. 3 
от Конституцията). Конституционният съд е 
имал възможност да подчертае в практиката 
си, че „правата на гражданите на достъпна 
медицинска помощ чрез здравно осигуряване 
и безплатно ползване на медицинско обслуж­
ване са основни конституционни права и са 
неотменими съгласно разпоредбата на чл. 57, 
ал. 1 от Конституцията“ (Решение № 8 от 1998 г. 
по к.д. № 3/1998 г.; Решение № 3 от 2016 г. по 
к.д. № 6/2015 г.). Според практиката на Съда 
понятието „достъпна медицинска помощ“ по 
смисъла на чл. 52, ал. 1 от Конституцията 
следва да се разбира като „възможност за 
медицинско лечение на всички граждани в 
случай на заболявания при равни условия и 
еднакви възможности за ползване на лечението“ 
(Решение № 32 от 1998 г. по к.д. № 29/1998 г.; 
Решение № 6 от 2024 г. по к.д. № 15/2023 г.).
Гарантирането на достъпна медицинска по­
мощ по смисъла на чл. 52, ал. 1 от Основния 
закон е насочено да обезпечи правото на здраве 
на гражданите. Както е посочено в Решение № 3 
от 2016 г. по к.д. № 6/2015 г., „конституционната 
разпоредба изхожда от правото на здраве като 
основно право на гражданите, макар да не го 
формулира изрично“ (всъщност правото на 
здраве се реализира чрез прокламираното в 
чл. 52, ал. 1 от Конституцията право на здравно 
осигуряване, гарантиращо на гражданите дос­
тъпна медицинска помощ). Във връзка с това 
Съдът намира за необходимо да отбележи, че 
правото на здраве е основно право, признато 
в редица обвързващи Репуб­лика България 
международни актове. Член 12 от Междуна­
родния пакт за икономически, социални и 
културни права (приет от Общото събрание на 
Организацията на обединените нации (ООН) 
на 16 декември 1966 г., ратифициран с Указ 
№ 1199 на Президиума на Народното събрание 
от 23.07.1970 г. – ДВ, бр. 60 от 1970 г. (обн., ДВ, 
бр. 43 от 28.05.1976 г., в сила от 23.03.1976 г.) 
(МПИСКП) признава „правото на всяко лице 
да постигне възможно най-добро състояние на 
физическо и душевно здраве“; чл. 24 от Конвен­
цията за правата на детето (приета от Общото 
събрание на ООН на 20.11.1989 г., ратифицирана 
с решение на Великото Народно събрание от 
11.04.1991 г. – обн., ДВ, бр. 32 от 23.04.1991 г., 
в сила от 3.07.1991 г.) признава „правото на 
детето да се ползва от най-високия достижим 
стандарт на здравословно състояние и от здрав­
ните услуги за лечение на заболяванията и за 
възстановяване на неговото здраве“, като дър­
жавите – страни по Конвенцията, „се стремят 
да осигурят никое дете да не бъде лишено от 
правото си на достъп до такива здравни услуги“; 
чл. 5, буква „е“, точка „iv“ от Международната 
конвенция за премахване на всички форми на 
расова дискриминация (ратифицирана с Указ 
№ 515 на Държавния съвет от 23.06.1966 г. – ДВ, 
бр. 51 от 1966 г., издадена от Министерството на 
външните работи – ДВ, бр. 56 от 10.07.1992 г., 
в сила от 4.01.1969 г.) гарантира „правото на 
всеки, на равенство пред закон без разлика