Държавен вестник, бр. 44, 2017 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  44
административнопроизводствените правила 
по чл. 146, т. 3 АПК. Доколкото правилото 
на чл. 77 АПК е императивно, неговото 
нарушение следва да се квалифицира като 
съществено нарушение на административ­
нопроизводствените правила. Това нарушение 
е съществено и поради нарушение на зако­
новия принцип административният орган 
да упражнява правомощията си по разумен 
начин, добросъвестно и справедливо (чл. 6, 
ал. 1 АПК) и да подложи на преценка всички 
факти и доводи от значение за случая (чл. 7, 
ал. 2 АПК). В правната теория същественият 
характер на нарушение се преценява с оглед 
на обстоятелството, че когато нарушението 
не е извършено, издаденият административен 
акт би бил с друго съдържание по същество 
или когато страна е била лишена в хода на 
административното производство от правото 
на защита.
Видно от съдържанието на изложените 
към акта мотиви, административният орган 
изобщо не е пристъпил към обсъждане на 
възраженията и многобройните предложения, 
дадени от заинтересованите страни. Тук следва 
да се отбележи, че оплакванията, на които се 
основава жалбата на КИИП пред съда против 
оспорения административен акт (подробно 
посочени по-горе), са били изложени изцяло 
в представеното на 15.10.2014 г. възражение, 
депозирано от КИИП пред административния 
орган. Нито едно от възраженията не е об­
съдено в мотивите или отделно от тях преди 
издаването на акта. 
Следва да се посочи и това, че идентични 
възражения, свързани с предложената, а впо­
следствие приета отмяна на глава двадесет 
и втора, са направени както в становището 
на жалбоподателя, така и в становището на 
Камарата на архитектите в България, а също 
така и в становището на Столичната общи­
на – ОП „Софпроект“, общ градоустройствен 
план. Направените забележки и възражения 
с идентичен характер налагат задължително 
тяхното обсъждане от административния 
орган. Това следва както непосредствено от 
чл. 77 АПК, така и от обстоятелството, че са 
направени от страни, за които актът създава 
задължения и те са обвързани от неговото 
изпълнение, но също и от факта, че това 
са професионално свързани с материята по 
инвестиционно проектиране страни, а по­
следното е част от тяхната професионална 
компетентност.
 Що се отнася до твърдяното противоречие 
с по-високи по степен нормативни актове, на­
стоящият съдебен състав намира оплакването 
за неоснователно. 
С приетите промени на чл. 1 чрез създа­
ване на нова ал. 3 от Наредба № 4 от 2001 г. 
се въвеждат нови изисквания към задължи­
телните части на инвестиционните проекти, 
необходими за издаване на разрешение за 
строеж в отделните фази на проектиране за 
обектите от четвърта и пета категория, съдър­
жащи се в новоприетото с § 50 приложение 
№ 1 към наредбата. По този начин за всяка 
от частите се въвежда изискване за станови­
ще, освен проекта, изготвен за съответната 
част. В допълнителните разпоредби на наред­
бата въведеното понятие няма нормативна 
дефиниция. В глава първа, въвеждаща нови 
задължителни части към инвестиционните 
проекти, обхватът и съдържанието на това 
понятие като задължителна част към инвести­
ционните проекти за строежите от четвърта и 
пета категория не са посочени. В тази връзка 
основателно се явява оплакването в жалбата, 
че за гражданите и организациите, за които 
наредбата създава задължения, изпълнението 
на това изискване ще стане невъзможно, тъй 
като основните въпроси за съдържанието на 
понятието и правните последици от липсата 
или неяснотата му не са уредени, което ще 
породи въпроси във връзка с тълкуването, 
респективно с прилагането му. Доколкото 
въведеното изискване за становище като 
задължителен елемент по чл. 1, ал. 3 от на­
редбата представлява част от съдържанието 
на инвестиционния проект, органът по чл. 139, 
ал. 5 ЗУТ не е излязъл извън правомощията 
си. Същият притежава законово правомощие 
да издава наредба за обхвата и съдържани­
ето на инвестиционните проекти, по тази 
причина оспорената наредба не е нищожна, 
а органът не е излязъл извън законовите си 
правомощия. Нормата на чл. 139 ЗУТ създава 
законова рамка относно съдържанието на 
инвестиционния проект, като същият съдържа 
текстова и графична част. Новосъздаденото 
задължение за становище следва да се отнесе 
към текстова част на проекта по чл. 139 ЗУТ, 
но съдържанието и обхватът на понятието, 
както се посочи по-горе, не са въведени с 
приетото изменение, което сочи на липса на 
обоснованост. Наредбата в тази част, както 
и в частта, с която се отменя глава дваде­
сет и втора, е незаконосъобразна, тъй като 
изменението и допълнението є е прието в 
нарушение за изискването за мотиви и за 
съответствие с целта на закона.
С оглед изложеното жалбата на Камарата 
на инженерите в инвестиционното проекти­
ране, София, срещу Наредбата за изменение 
и допълнение на Наредба № 4 от 2001 г. за 
обхвата и съдържанието на инвестиционните 
проекти, издадена от министъра на инвес­