Държавен вестник, бр. 49, 2024 г., стр. 5

БРОЙ  49	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
(утвърден с Указ № 69 от 24.06.1941 г., обн., 
ДВ, бр. 139 от 28.06.1941 г.) е предвидено, че 
лицата, завършили правни науки и стажа си, 
полагат теоретико-практически държавен изпит 
при Министерството на правосъдието пред 
комисия, състояща се от 7 членове, назначени 
от министъра на правосъдието. По този пра­
вилник има „поправителен“ и „повторителен“ 
изпит, като явяването е поставено в зависимост 
от постигнатите резултати на кандидата. Със 
специално разрешение на министъра на право­
съдието неуспял два пъти кандидат може да се 
яви трети път, ако покрива определени крите­
рии, посочени в правилника. Този преглед на 
нормативната уредба показва, че допълнението 
на ЗСВ от 2016 г. възстановява и продължава 
една традиция по отношение на преценката за 
нивото на подготовка на лицата, които искат 
да придобият юридическа правоспособност.
Сравнителноправният преглед на условията 
за упражняване на юридически професии също 
показва наличие на подобни изисквания в други 
държави. Примери за това има в Обединеното 
кралство, Федерална република Германия, Ре­
публика Италия, Република Франция, Япония 
и др., в които било за завършване на юриди­
ческо образование, било за практикуване на 
определена юридическа професия са въведени 
изисквания, които лимитират броя опити за 
изпълнение на поставените изисквания или за 
времето, в което те трябва да бъдат изпълнени. 
Упражняването на юридическа професия 
поначало предполага наличие на знания и 
умения, които могат да се придобият чрез ка­
чествена теоретична и практическа подготовка. 
Без такава подготовка нейното упражняване 
потенциално би застрашило права и интереси 
на гражданите. Затова законодателят може да 
въведе нормативни изисквания, включително 
ограничителни, за упражняване на юридическа 
професия. В мотивите към проекта на ЗИД на 
ЗСВ, част от който е оспорената разпоредба, 
е посочено, че правилата за придобиване на 
юридическа правоспособност търпят критики 
от съсловната общност както поради липсата 
на отчитане на предпочитанията за професио­
налната насоченост на бъдещия юрист, така 
и поради липсата на ефективен метод за про­
верка на придобитите знания от стажантите и 
утвърдилия се формален подход в тази област. 
Пак там вносителят отбелязва, че с предложе­
ните изменения са създадени предпоставки за 
придобиване на практически знания и умения 
в конкретно избрана от стажант-юриста област 
на правната наука, като е запазен принципът 
за придобиване на задължителен минимум от 
познания за функционирането на органите на 
съдебната власт. Акцентът при полагането на 
теоретико-практическия изпит за придобиване 
на юридическа правоспособност е поставен 
именно върху практическите знания и умения, 
като същевременно се цели преодоляване на 
съществуващия дотогава формален подход при 
провеждането му.
Разглежданото ограничение на възмож­
ностите за явяване на изпит за юридическа 
правоспособност има за цел да намали риска 
лица с недостатъчна подготовка, показали 
неколкократно незадоволителни резултати, 
да получат достъп до определени юридиче­
ски професии. Това прави ограничението 
обществено оправдано. Легитимният интерес 
от неговото въвеждане е именно необходи­
мостта от качествена подготовка на лицата 
за упражняване на тези професии. Мярката, 
избрана от законодателя – изпит с резултат от 
оценяването – положителен или отрицателен, 
е подходяща, особено при сегашната на прак­
тика децентрализирана система за провеждане 
на държавните изпити във висши­те училища. 
Освен това лимитираният брой явявания на 
изпит стимулира лицата не просто да опитват 
да „вземат“ изпита, а да се подготвят сериоз­
но за него.
Следващият въпрос е, ако мярката е подхо­
дяща, дали три, или четири опита за успешно 
полагане на изпита са достатъчни. Подобно 
ограничение не е новост за българската обра­
зователна система, в която за студентите е 
имало лимитиране на броя явявания на един 
семестриален изпит до три пъти – на редовна, 
поправителна и ликвидационна сесия. Това 
прави мярката по-ефективна с оглед етапа на 
подготовка, на който тя се прилага. В този ис­
торически и сравнителен план подобна мярка 
може да се смята за пропорционална, стига 
да не влиза в противоречие с действаща­та 
Конституция. 
Конституционният съд установява възмож­
ност за нееднозначно тълкуване на разпо­ред­бата 
на чл. 300, ал. 3 ЗСВ относно максимално въз­
можния брой явявания на изпит за юридическа 
правоспособност. В становищата (вж. тези на 
ВКС и на Висшия адвокатски съвет), дадени 
по делото, се посочва, че разпоредбата създа­
ва двусмислие по отноше­ние на това какъв е 
действителният брой явявания – дали те са 
общо три, като в тях влиза и първият неуспе­
шен опит, или при неуспешен опит кандидатът 
има право да се яви още три пъти на изпит, 
като по този начин общият брой явявания 
става четири. В становището си министърът 
на правосъдието посочва, че практиката при 
провеждане на изпита за правоспособност е да 
се допускат общо три явявания. В своята прак­
тика съдът приема, че официалното тълкуване 
на законови разпоредби е от компетентността 
на Народното събрание: „… автентичното тъл­
куване е компетентност на Народното събрание 
за последващото поясняване и прецизиране 
на формулировката на законова норма и се 
извършва с акт, който поради автора и форма­
та си е с всеобхватна сила и задължителност 
за всички“ (Решение № 2 от 10.02.2005 г. по 
к.д. № 9/2004 г.). Чрез тълкувателен закон 
Народното събрание би могло да прецизира